Pierre Jélyotte
Pierre Jélyotte | |
Apolló szerepében, (Louis Tocqué, 1755, olaj, vászon, 82 × 72 cm), Ermitázs, Szentpétervár | |
Életrajzi adatok | |
Született | 1713. április 13.[1][2] Lasseube |
Elhunyt | 1797. szeptember 11. (84 évesen) Estos |
Pályafutás | |
Hangszer | énekhang |
Hang | Haute-contre |
Tevékenység | operaénekes |
A Wikimédia Commons tartalmaz Pierre Jélyotte témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Párizs, Louvre Múzeum
Pierre Jélyotte (Lasseube, 1713. április 13. – Oloron-Sainte-Marie, 1797. szeptember 11.) francia tenor, aki különösen Rameau, Lully, Campra, Mondonville és Destouches műveiben énekelt.
Élete és pályája
[szerkesztés]Pierre Grichon néven Lasseube-ben született, Toulouse-ban tanult (ének, csembaló, gitár, hegedű, kompozíció), majd 1733-ban Párizsban a Concert Spirituel énekeseként mutatkozott be.
Ugyanebben az évben debütált az Opéra de Parisban, a Les fêtes grecques et romainesben, François Colin de Blamont alkotása. Ezt követően több szerepet jatszott Jean-Philippe Rameau operáiban, mint pl. Hippolütosz és Arikia, A gáláns Indiák, Dardanus és Zoroastre, valamint Jean-Baptiste Lully, André Campra és André Cardinal Destouches operáiban. Összesen mintegy 150 szerepet énekelt, néha nőnek öltözve. [1] Archiválva 2011. július 22-i dátummal a Wayback Machine-ben
Gyakran szerepelt a fontainebleau-i királyi udvarban, ahol Jean-Joseph de Mondonville Daphnis et Alcimadure című művében Daphnist, Jean-Jacques Rousseau Le devin du village című művében Colint énekelte
1755-ben visszavonult az Opérától, a Castor és Polluxban szepelt, de 1765-ig az udvarban énekelt. Ezután csatlakozott az Orchestre du Roi-hoz (Királyi Zenekar) hegedűsként és gitárosként, majd Madame de Pompadour magánzenekarához csellóművészként, és írt néhány vígjátékot-balettet, nevezetesen a Zeliskát.
84 évesen halt meg Oloronban.
Méltatása
[szerkesztés]Korában széles körben Európa legnagyobb énekeseként tartották számon, hangtípusát akkoriban haute-contre néven ismerték, hangja mindenképpen erőteljes volt, és bizonyos szempontból egy új énektípust jelentett, amely közelebb áll az általunk ismert tenorhoz. Korában egy új énekstílus előtt nyitotta meg a kapukat, ahogyan azt Adolphe Nourrit és Gilbert Duprez hamarosan bemutatta.
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Francia Nemzeti Könyvtár: BnF források (francia nyelven). (Hozzáférés: 2015. október 10.)
- ↑ Musicalics (francia, holland, angol, német, olasz és spanyol nyelven)
Fordítás
[szerkesztés]- Ez a szócikk részben vagy egészben a Pierre Jélyotte című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Források
[szerkesztés]- Le guide de l'opera, les inspensables de la music, R. Mancini & JJ. Rouvereux, (Fayard, 1986) ISBN 2-213-01563-5