Nadžupnija Slovenske Konjice
Nadžupnija Slovenske Konjice | |
---|---|
Župnišče v Slovenskih Konjicah | |
Država | |
Sedež | Stari trg 40 3210 Slovenske Konjice |
Župnijska cerkev | cerkev sv. Jurija, Slovenske Konjice |
Posvetitev | Sveti Jurij |
Ustanovitev | pred 1146 |
Prva omemba | 1146[1] |
Prejšnje ime | pražupnija Hoče |
Veroizpoved | rimskokatoliška |
Liturgični obred | Rimski obred |
Uprava | |
Dekanija | Slovenske Konjice |
Naddekanat | Bistriško-Konjiški |
Nadškofija | Nadškofija Maribor |
Vodstvo | |
Nadškof | Alojzij Cvikl |
Župnik | Jože Vogrin, arhidiakon |
Duhovni pomočnik | Anton Furar |
Drugo | |
Romarsko središče | cerkev Matere Božje, Brinjeva gora cerkev Marijinega varstva, Prihova |
Znani župljani | Mihael Napotnik, Valentin Fabri, Jožef Pajek, Jernej Voh, Tomaž Fantoni |
Sosednje župnije | Župnija Zreče, Župnija Črešnjice, Župnija Čadram-Oplotnica, Župnija Dramlje, Župnija Žiče, Župnija Prihova |
Splet | |
Družbena omrežja | facebook.com |
Nadžupnija Slovenske Konjice (latinsko Archparoecia Gonouicensis) je rimskokatoliška teritorialna župnija dekanije Slovenske Konjice v okviru Bistriško-Konjiškega naddekanata, ki je del Nadškofije Maribor.
Na podlagi apostolskega pisma papeža Pija X. s 1. februarja 1910 ima vsakokratni župnik v Slovenskih Konjicah pravico do naziva arhidiakon.[2]
Zgodovina
[uredi | uredi kodo]Cerkvena organizacija na sedanjem slovenskem ozemlju je bila dokončno izoblikovana v času oglejskega patriarha Pelegrina I. (1128-1161). V oglejskem delu, južno od Drave, je bilo 14. pražupnij, ki jih lahko, glede na približni čas ustanovitve, razvrstimo:
- 9. stoletje, med madžarskimi vpadi in pred njihovim porazom v bitki pri Lechfeldu: - Šempeter v Savinjski dolini, - Gornji Grad (sv. Mohor), - sv. Martin pri Slovenj Gradcu, Braslovče (Marija vnebovzeta)
- 10. stoletje: - Laško (sv. Martin), - Hoče (sv. Jurij) - Pilštanj (sv. Mihael), - Škale pri Velenju (sv. Jurij), župnijske cerkve ni več
- 11. stoletje: - Slovenske Konjice (sv. Jurij) - Slivnica pri Mariboru (Marija vnebovzeta), - Ponikva (sv. Martin) - Nova Cerkev (Sv. Lenart), - Videm ob Savi (sv. Rupert)
- 12. stoletje: - Rogaška Slatina (sv. Križ).
Že v letih 1085−1096 se je iz očitno preobsežno zasnovane hočke pražupnije izdvojila najprej konjiška pražupnija, vsaj leta 1146 pa še slivniška pražupnija. Vse tri so bile leta 1146 kot pražupnije prvič pisno omenjene v isti, do danes ohranjeni listini oglejskega patriarha Pelegrina I. (1130–1161),[3][1] ki omenja tudi desetino v teh župnijah (partes decimarum olebium, Scilicet de Covnuwiz et Schliuniz ...).[4][2]
Konjiška pražupnija je takrat obsegala ozemlje, večje od obsega sedanje Konjiške dekanije, na vzhodu je meja potekala nad Tremi kralji na Pohorju, med Tinjem in Čadramom do potoka Ložnice, med cerkvijo sv. Egidija v Kočnem in Laporjem do Boča. Na jugu po razvodju Dravinje čez Tolsti Vrh, Dolgo Goro, čez Boč nekako do Poljčanskega potoka in do meje z župnijo Ponikva in naprej do ceste, ki poteka iz Dramelj v Žičko Kartuzijo. Na zahodu je meja potekala pod Črešnjicami in nad Frankolovim, na grič sv. Križa, Golek in Bukovo goro in ob Dravinji navzgor do njenega izvira pod Roglo do srede Lazin, ter na severni strani po vrhu Pohorja do Javorskega vrha.[5][6]
Na območju velike pražupnije je sčasoma nastalo 11 novih župnij (Čadram-Oplotnica, Poljčane, Laporje, Črešnjice, Loče, Prihova, Župnija Zreče, Župnija Kebelj, Gorenje pri Zrečah, Sveti Jernej, Špitalič in kot zadnja leta 1787 še župnija Žiče).[7]
Ker zelo obsežnega ozemlja pod cerkveno in tudi politično oblastjo oglejskih patriarhov (ki so v političnem vidiku ponekod presegali celo salzburške nadškofe) ni bilo mogoče učinkovito pastoralno voditi neposredno s sedeža patriarhata v Vidmu, je bilo ozemlje oglejskega patriarhata že v 11. stoletju razdeljeno na manjše enote in okrožja, ki so se imenovala arhidiakonati.[8] Arhidiakonate so vodili arhidiakoni, kot neposredni patriarhovi zaupniki, poverjenci in namestniki. V 11. stoletju je imel oglejski patriarhat tri arhidiakonate, v 16. stoletju jih je bilo že sedem.[9] Ozemlje konjiške župnije je do leta 1751 spadalo k Savinjskemu arhidiakonatu. Ta je obsegal ozemlje med Savo in Dravo, na Pohorju in v Šaleški dolini ter proti izviru Savinje je mejil na Koroški (podjunski) arhidiakonat, z mejno reko Sotlo pa na zagrebško škofijo. Konjiška župnija je spadala pod patronat oglejskih patriarhov, vendar so odvetništvo nad župnijo (pravice, dohodki in možnost političnega vpliva) izvajali lastniki bližnjega gradu, kar pa ni omejevalo patriarhov, ki so na mesto tukajšnjih župnikov imenovali duhovnike iz svojega kroga, pogosto Italijane in Furlane, ter jim večkrat zaupali tudi naloge savinjskih arhidiakonov.[5] Nasledniki patriarha Bertolda Andeškega so komaj kdaj obiskali svoje slovensko govoreče vernike,[10] temveč so za izvrševanje cerkvenih opravil, za katere je potrebno škofovsko posvečenje, navadno imenovali škofe vikarje, ki so v njihovem imenu obiskovali župnije, opravljali vizitacije, nadzirali duhovništvo in sklicevali sinode, pa tudi birmovali, posvečevali duhovnike, blagoslavljali cerkve, oltarje, zvonove.[11]
Potem, ko so v letih 1418−1420 Benečani zasedli Furlanijo,[12] so se na sedežu patriarhata vrstili možje iz beneških patricijskih rodbin, ki pa skorajda niso več prihajali na slovensko stran. Patriarhat je bil namreč zatem razdeljen na dva dela: zahodni, furlanski del je spadal pod Beneško republiko, vzhodni, slovenski del, pa po izumrtju celjskih knezov in goriških grofov (1456 oziroma 1500), v celoti pod Habsburžane. Patriarhi so bivali na beneškem ozemlju, habsburška oblast pa jim praktično ni več dopuščala dostopa na slovenski del patriarhata. Zadnji, ki je pod patriarhom vizitiral slovenske kraje, je bil patriarhov koadjutor Francesco Barbaro, ki je vizitacijo opravil leta 1593.[13] Celo arhidiakoni so se odtlej v cerkvenih zadevah obračali na apostolskega nuncija na Dunaju, ki je škofovske zadeve poverjal škofom z avstrijskega ozemlja, največkrat so te naloge opravljali škofje iz Pična v Istri.[14] [15]
Leta 1751 je papež Benedikt XIV., tudi na pritisk dunajskega dvora, oglejski patriarhat ukinil, za ozemlje patriarhata pod habsburško vladavino (tj. za večino slovenskega prostora do reke Drave na severu) pa naslednje leto ustanovil Goriško škofijo, za ozemlje beneške republike v Furlaniji pa Videmsko škofijo.
Konjiška župnija nikoli ni bila del leta 1462 ustanovljene Ljubljanske škofije (podrejene direktno Svetemu sedežu), ki je na tem delu Štajerske obsegala župnije Svibno, župnijo Gornji Grad z vikariati Solčava, Ljubno, Rečica in Mozirje, župnijo Braslovče z vikariati Vransko, sv. Pavel pri Preboldu, Griže in Trbovlje ter župnijo Škale z vikariati sv. Martin pod Šalekom, Šoštanj, Vinska gora in Šentilj pri Velenju.[16]
Med letoma 1704 in 1737 je bila konjiška župnija pod upravo Žičke kartuzije,[17] po razpustitvi le-te pa so o njej ponovno odločali habsburški cesarji, ki so jo leta 1751[18] povišali v nadžupnijo.[19] Po začasni ukinitvi Goriške nadškofije (1787), po preureditvi škofijskih meja, v času vladanja cesarja Jožefa II.[20], so bile v procesu preoblikovanja, v letih 1787–1789, župnije velikovškega okrožja na Koroškem in celjskega okrožja na Štajerskem, med njimi tudi konjiška nadžupnija, priključene k tedanjim zgolj osmim župnijam Lavantinske škofije.[21]
Ker je sedež škofije še naprej ostal v oddaljenem Šentandražu, so se kmalu nadaljevala prizadevanja za selitev škofijskega sedeža in preoblikovanje škofijskih meja, do česar je prišlo šele v času blaženega škofa Antona Martina Slomška, ki je uspel, da se je lahko 4. septembra 1859 sedež škofije preselil v Maribor in da so se na novo določile meje mariborske, zgolj naslovno še lavantinske škofije.[22]
Kronološki pregled zgodovinskih dogodkov
[uredi | uredi kodo]- 1146: v pisnih virih je prvič omenjena konjiška nadžupnija (Cuonowiz);[1][4]
- 1173: prvič je omenjen konjiški župnik Sighard. V tem času je bila domnevno zgrajena sedanja župnijska cerkev sv. Jurija;[5]
- 1369: že pred tem letom je vitez Ortolf Konjiški pozidal kapelo sv. Jakoba (sedanjo stransko ladjo) in jo določil za svoje zadnje počivališče;[23] [24]
- 1482–1509: župnik Valentin Fabri[25] je cerkev, ki je prvotno imela romanski videz (pravokotna stavba z ravnim lesenim stropom) obokal, gotiziral, jo opremil s podporniki in poslikavami, ravno tako je dal prezidati tudi župnišče;[26]
- 1669–1697: župnik Boštjan Glavinić de Glamoč iz Pičenske škofije v Istri[27] je dal v nadžupnijski cerkvi postaviti glavni oltar. Med 1690 in 1697 je bil škof v Senju. Na potovanju na Dunaj skozi Konjice je tu leta 1697 umrl in je pokopan v rožnovenski kapeli;[28]
- 1713: v stranski ladji je bil pod beneficiatom Štefana Jamnika postavljen oltar sv. Križa. O tem priča napis SVB BENEFICIATO STEPHANO JAMNIK ERECTUM 1713;[23]
- 1751: župnija povišana v nadžupnijo;[19][29]
- 1799: pokopališče okoli cerkve so opustili in uredili novo ob nekdanji grajski kapeli, sedanji cerkvi sv. Ane. Ta je bila pod cesarjem Jožefom II. ukinjena, ponovno jo je blagoslovil nadžupnik Jožef Anton pl. Jakomini;[30]
- 1863: nadžupnijska cerkev je dobila križev pot, ki je sedaj v cerkvi sv. Ane. Moderni križev pot, ki je sedaj v ladji, je ob zadnji obnovi cerkve naslikal akademski slikar Leon Koporc iz Ljubljane;[31]
- 1866: slikar Tomaž Fantoni in njegov pomočnik Jakob Brollo iz Humina v Furlaniji sta cekveno ladjo cerkev preslikala (freske niso ohranjene). Brollo je naslikal tudi podobo Jezusa - dobrega pastirja nad vhodom v župnišče;[32]
- 1869: namesto starega baročnega glavnega oltarja je bil postavljen nov veliki psevdogotski oltar, delo Tomaža Fantonija, ki pa je danes ohranjen le delno;[32][33]
- 1874: streha na rožnovenjski kapeli je v času župnika Franca Mikuša dobila današnjo podobo;[34]
- 1875: novo mašo je obhajal Mihael Napotnik, kmečki sin s Tepanjskega Vrha, poznejši lavantinski knezoškof;[35]
- 1887: Tomaž Fantoni je v baročni kapeli postavil postavil rožnovenski oltar;[36]
- 1910: Papež Pij X. je na prošnjo knezoškofa Napotnika z apostolskim pismom podelil vsakokratnemu konjiškemu nadžupniku naslov arhidiakon. Ob tej priložnosti so v prezbiteriju župnijske cerkve vzidali marmorno ploščo z napisom in kronogramom;[2]
Sakralni objekti
[uredi | uredi kodo]slika | cerkev | kraj / naselje | oznaka RKD/EID: | ||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
1. | cerkev sv. Jurija župnijska cerkev |
Slovenske Konjice |
| ||||
2. | cerkev sv. Ane pokopališka cerkev - podružnica |
Zgornja Pristava |
| ||||
3. | cerkev sv. Družine podružnica |
Tepanje |
Na območju župnije stoji še mnogo kapelic, znamenj in križev, pa tudi Nanutova kapela v središču naselja Brdo.[37]
Drugi objekti
[uredi | uredi kodo]slika | kraj / naselje | oznaka RKD/EID: | |||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
1. | Župnišče v Slovenskih Konjicah | Slovenske Konjice |
| ||||
2. | Župnijski dom (zgrajen 2008) | Slovenske Konjice |
Župnišče
[uredi | uredi kodo]Konjice v srednjem veku niso bile utrjene. V stiskah so se tržani zatekali v župnišče, katerega obisk omenja tudi Paolo Santonino v svojem popotnem dnevniku s tretjega potovanja, ko je Konjice obiskal kot spremljevalec odposlanca oglejskega patriarha, caorlijskega škofa Pietra Carla leta 1487.[38] Markantna stavba je v južnem traktu še iz 15. stoletja, v kleti so lepi gotski portali.[39] Že pred letom 1500 so jo močno utrdili.
Župnik Marko Gonan, po rodu plemič iz Pazina v Istri, je med 1625–1635 stavbo prezidal in povečal. Nad portalom z zazidano renesančno biforo v nadstropju je na pročelju njegova podoba in grb z napisom.[40]. Poleg srednjeveških sestavin izstopajo poznorenesančne stebriščne arkade[39] na notranjem dvorišču iz leta 1632, številni arhitekturni detajli, štukirani strop iz 1740[39] v jedilnici, v eni od sob v nadstropju pa poslikani leseni strop iz 1670,[41] z groteskami, drolerijami, karikaturami, živalskimi podobami ...; gre za najstarejši tovrsten spomenik s povsem profano motiviko v Sloveniji.[42] Furlanski slikar Jakob Brollo je leta 1866 naslikal podobo Jezusa, dobrega pastirja nad vhodom v župnišče, ki pa je ohranjena samo v fragmentih.
Pomembne osebnosti
[uredi | uredi kodo]Valentin Fabri
[uredi | uredi kodo]V času delovanja tamkajšnjega župnika Valentina Fabrija[25] (1487–1497) so v pravokotni glavni cerkveni ladji nadžupnijske cerkve dotedanji ravni leseni strop nadomestili z rebrastim obokom, notranjimi oporniki in poslikavami v gotskem slogu, tudi sedanje župnišče (»farof«) je po zasnovi iz tega obdobja.[43] Valentin Fabri ima v konjiški cerkvi sv. Jurija svoj nagrobnik. Na plošči je upodobljen, kako leži z glavo na blazini (plošča je sprva ležala na tleh). Opatska palica s fanonom in mitra kažeta njegov položaj pomembnega cerkvenega dostojanstvenika. Pokojnik je prikazan v pontifikalni obleki, na albi ima dvojno paruzo, ogrnjen je v bogato gotsko kazulo. Ker je bil Valentin Fabri tudi dobrolski prošt, savinjski in podjunski arhidiakon, dvorni kaplan[2] ter konjiški in vuzeniški župnik, ima na vogalih nagrobnika upodobljene štiri grbe: dobrolskega samoroga, oglejskega orla, Svetkovičevo zastavo in svoj osebni grb s kladivom na nakovalu.[44]
Paolo Santonino
[uredi | uredi kodo]O svojem obisku v Konjicah (Gonabicz), ko se je 11. maja 1485 tu ustavilo odposlanstvo oglejskega patriarha, pod vodstvom škofa vizitatorja Petra Carli iz Caorle,[45] je škofov spremljevalec, laični kancler Paolo Santonino iz Vidma v svoj popotni dnevnik (COBISS) zapisal, da je škofa s spremstvom sprejel tedanji župnik in arhidiakon Valentin (Fabri), opisal je utrjeno župnišče z dvema stolpoma[46][46] obrambnim jarkom in okopom. Navedel je, da je imela tedaj župnija kar petindvajset podružnic, bogata polja in svoje vinograde z izvrstnim pridelkom. Iz njegovega popotnega dnevnika izvemo, da je imel konjiški arhidiakon v župnišču in drugod zaposlenih triinštirideset oseb, od tega devet duhovnikov v župnijski službi.[46] Ni se mogel izogniti niti opisu vseh jedi s katerimi so bili postreženi tako škof kot spremstvo, o večerji 13. maja pa je dodal, da je bila še prijetnejša, saj je gostitelj v župnišču poskrbel za glasbeno spremstvo dveh igralcev na šalmaj ter na večjo in manjšo flavto.[47] Santonino je ponovno obiskal Konjice 27. maja 1485, ko je zapisal, da so pri maši peli izvrstni glasbeniki.[44] Tedaj je škof s spremstvom obiskal tudi Konjiški grad, imel tega dne v Konjicah birmo, ob večerji v župnišču pa so hvalnice in himne prepevali cerkveni pevci pod vodstvom učitelja, med katerimi so bili zelo verjetno tudi učenci. V Konjicah v drugi polovici 15. stoletja v cerkvi ni bilo orgel, saj bi jih Santonino najbrž omenil, kot je to ob obisku Kamnika. Da Konjice niso na seznamu glasbenih teles 16. stoletja, je treba skoraj gotovo pripisati le nepoznavanju ali pa izgubi zgodovinskih virov.[48]
Anton Brcko
[uredi | uredi kodo]V Nadžupniji je od 1936 do svoje smrti kot zborovodja in organist deloval primorski skladatelj Anton Brcko (1911–1939).[49]
Evropska pešpot sv. Martina Tourškega
[uredi | uredi kodo]Iz Zreč do nadžupnijske cerkve sv. Jurija in naprej v Žičko kartuzijo (etapa 10) vodi Evropska pešpot sv. Martina Tourškega (Via Sancti Martini),[50] ki jo je leta 2005 Svet Evrope razglasil za Veliko evropsko kulturno pot. Dolga je 2500 km (Szombathely-Tours) in povezuje kraje, ki so zaznamovali življenje in čaščenja tega znamenitega svetnika.
Matične knjige
[uredi | uredi kodo]Konjiški nadžupnijski urad je hranil drugo najstarejšo ohranjeno krstno knjigo v štajerski Sloveniji[51] (dostopna je na spletu),[52] ki so jo pisali v letih 1604–1611.[53] S pisanjem je v skladu z navodili tridentinskega koncila v drugem poglavju 24. seje (11. novembra 1564) in Rimskega obrednika začel tedanji konjiški župnik in arhidiakon Gregor Urz.[27] V letih 1759–1771 je bil konjiški nadžupnik Ignac Franc Novak, ki je leta 1770 pričel pisati župnijsko mrliško knjigo.[20]
Konjiški župniki (do 1738), nadžupniki in arhidiakoni, konjiški novomašniki (1945-2015)
[uredi | uredi kodo]Župnijsko glasilo
[uredi | uredi kodo]Občasno glasilo Nadžupnije Slovenske Konjice se imenuje Jurček.[54]
Sklici
[uredi | uredi kodo]- ↑ 1,0 1,1 1,2 Boldin 2016, str. 16,17. sfn napaka: multiple targets (3×): CITEREFBoldin2016 (pomoč)
- ↑ 2,0 2,1 2,2 2,3 Ožinger & Pajk 1996, str. 59.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 7.
- ↑ 4,0 4,1 Ožinger & Pajk 1996, str. 38.
- ↑ 5,0 5,1 5,2 Ožinger & Pajk 1996, str. 39.
- ↑ Zdovc, Vinko (2000). Zbornik 2000, Konjice z okolico: Deželnosodska oblast v Konjicah (Gonobitz) nastanek in dokončno oblikovanje: Konjiška župnija. Zgodovinsko društvo Konjice. str. 11–12.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 198.
- ↑ »Cerkvenopravna ureditev na Konjiškem«. Pridobljeno 23. februarja 2016.
- ↑ Reven, Zdravko (1971). Cerkev na Slovenskem: letopis 1971: (stanje 1. junija 1971). Nadškofijski ordinariat. str. 28. COBISS 2831107.
- ↑ Höfler 2018, str. 11.
- ↑ Höfler 2018, str. 7.
- ↑ Maniacco, Tito (2002). Storia del Friuli. Newton & Compton.
- ↑ Klinec, Rudolf. »Barbaro, Francesco (okoli 1545–1616)«. Primorski slovenski biografski leksikon. Pridobljeno 24. junija 2022.
- ↑ Höfler 2013, str. 322.
- ↑ Höfler 2018, str. 13.
- ↑ Valenčič, Vlado (1962). »Štetje prebivalstva leta 1754 v predjožefinski ljubljanski škofiji in njegovi rezultati«. Zgodovinski časopis. 16: 27–54. COBISS 514470965.
- ↑ Baraga & Motaln 2006a, str. 44.
- ↑ Baraga & Motaln 2006b, str. 199.
- ↑ 19,0 19,1 Boldin, Aleksandra (2016). »Levart Jure: Zgodovinski oris nadžupnije Slovenske Konjice (1996-2016)«. Konjiceː 870 let prve pisne omembe. Občina Slovenske Konjice. str. 85. COBISS 284984064. ISBN 978-961-92153-4-0.
- ↑ 20,0 20,1 Ožinger & Pajk 1996, str. 47.
- ↑ Dolinar France Martin. Letopisi lavantinsko-mariborske škofije kot zgodovinski vir. str. 57.
- ↑ Grafenauer, I.; Gspan, A. »Slomšek, Anton Martin«. Ljubljana: ZRC SAZU, 2013 – prek Slovenska biografija.
{{navedi splet}}
: Vzdrževanje CS1: več imen: seznam avtorjev (povezava) - ↑ 23,0 23,1 Stopar Ivan. Grad Slovenske Konjice. Občina Slovenske Konjice. str. 27.
- ↑ Turistični vodnik po Dravinjski dolini in Zreškem Pohorju, stran 17
- ↑ 25,0 25,1 Ožinger & Pajk 1996, str. 40-41.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 40.
- ↑ 27,0 27,1 Ožinger & Pajk 1996, str. 42.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 44.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 199.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 48.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 87.
- ↑ 32,0 32,1 Baraga & Motaln 2006, str. 42. sfn napaka: multiple targets (3×): CITEREFBaragaMotaln2006 (pomoč)
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 86.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 55.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 53,55.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 192.
- ↑ Baraga, Jože; Motaln, Valerija (2006). »Metličar Rok: Križi in kapele, pomniki vere in upanja v nadžupniji«. Konjiško 860 let (1146-2006) Zbornik ob 860-letnici Slovenskih Konjic. Občina Slovenske Konjice. str. 325. COBISS 227330048.
- ↑ Stopar 1976, str. 23.
- ↑ 39,0 39,1 39,2 Stopar 1976, str. 27.
- ↑ Baraga & Motaln 2006a, str. 42.
- ↑ Baraga, Jože; Motaln, Valerija (2006). »Golob Nataša: Poslikava baročnega stropa«. Konjiško 860 let (1146-2006) Zbornik ob 860-letnici Slovenskih Konjic. Občina Slovenske Konjice. str. 228. COBISS 227330048.
- ↑ »Opis enote nepremične kulturne dediščine, evidenčna številka 10232«. Pregledovalnik Registra nepremične kulturne dediščine. Ministrstvo RS za kulturo.
- ↑ Ožinger 1996b, str. 40.
- ↑ 44,0 44,1 Baraga & Motaln 2006a, str. 40.
- ↑ Santonino, Paolo (1991). Popotni dnevniki 1485 - 1487. Prevod: Simoniti, Primož. Mohorjeva družba Celovec. COBISS 28470. ISBN 3-85013-238-2.
- ↑ 46,0 46,1 46,2 Ožinger & Pajk 1996, str. 41.
- ↑ Škulj, Edo; Dobravec, Jurij (2018). Orgle Slovenije. Ars Organi Sloveiae. str. 477. COBISS 295329792. ISBN 978-961-288-543-4.
- ↑ Snoj, Jurij (2012). Zgodovina glasbe na Slovenskem I., Od začetkov do konca 16. stoletja. Založba ZRC. COBISS 266035712. ISBN 978961 254 432 4.
- ↑ Bratuž, Andrej. »Brcko, Anton«. Ljubljana: ZRC SAZU, 2013 – prek Slovenska biografija.
- ↑ »Pot sv. Martina v Sloveniji«. Kulturni center sv. Martin Tourski – Slovenija. Pridobljeno 12. novembra 2016.
- ↑ »Vodnik po matičnem gradivu in zapisnikih duš v Nadškofijskem arhivu Maribor, stanje 2023« (PDF). Pridobljeno 15. maja 2023.
- ↑ »Matricula online«. Pridobljeno 5. julija 2022.
- ↑ Ožinger & Pajk 1996, str. 131.
- ↑ »Jurček, glasilo nadžupnije Slovenske Konjice«. Pridobljeno 13. julija 2022.
Viri
[uredi | uredi kodo]- Ožinger, Anton; Pajk, Ivan (1996). Konjiško ob 850-letnici pražupnije. Občina Slovenske Konjice, Nadžupnija Slovenske Konjice. COBISS 38788353.
- Baraga, Jože; Motaln, Valerija (2006). Konjiško ob 860-letnici Slovenskih Konjic. Občina Slovenske Konjice, Nadžupnija Slovenske Konjice. COBISS 227330048.
- Boldin, Aleksandra (2016). »Boldin Aleksandra: Začetki Konjic in prva omemba v pisnih virihː listina oglejskega patriarha Pelegrina«. Konjiceː 870 let prve pisne omembe. Občina Slovenske Konjice. COBISS 284984064. ISBN 978-961-92153-4-0.
- Höfler, Janez (2013). O prvih cerkvah in župnijah na Slovenskem: k razvoju cerkvene teritorialne organizacije slovenskih dežel v srednjem veku. Ljubljana: Viharnik. COBISS 268869376. ISBN 978-961-6057-88-2.
- Höfler, Janez (2018). Oglejski generalni vikarji in drugi patriarhovi pooblaščenci na Slovenskem v poznem srednjem veku (1300-1535). Znanstvena založba Filozofske fakultete. COBISS 293899264. ISBN 978-961-06-0043-5.
- Stopar, Ivan (1976). Grad Slovenske Konjice. Kulturna skupnost Slovenske Konjice. COBISS 42552832.
- Höfler, Janez (2019). Lastniške cerkve v Sloveniji: raziskana, registrirana in potencialna zgodnjesrednjeveška grobišča. Ljubljana: Viharnik. COBISS 297354496.
- Stegenšek, Avguštin (1909). Konjiška dekanija. Maribor. COBISS 217588993.
- Slekovec, Matej (1898). Duhovni sinovi slavne nadžupnije Konjiške. Maribor. COBISS 2512149301.
- Boldin, Aleksandra (2009). Dr. Mihael Napotnik, lavantinski škof. Slovenske Konjice:Občina:Nadžupnija. COBISS 63482881.
- Petrič, Franci (2015). Msgr. Alojzij Cvikl dj, mariborski nadškof metropolit. Ljubljana: Družina d.o.o.
- Zadnikar, Marijan (1975). Spomeniki cerkvene arhitekture in umetnosti 2. Celje: Mohorjeva družba Celje. COBISS 27990017.
Glej tudi
[uredi | uredi kodo]- Boštjan Glavinić de Glamoč - senjsko-modruški škof
- Tomaž Fantoni - slikar
- Mihael Napotnik - lavantinski knezoškof
- Jožef Pajek - stolni kanonik v Mariboru
- Zdenka Serajnik - članica Frančiškovega svetnega reda, pesnica, prevajalka, pedagoginja in pisateljica
- Seznam rimskokatoliških župnij v Sloveniji
Zunanje povezave
[uredi | uredi kodo]- Nadžupnija na Facebooku: Facebook.com pridobljeno 27. avgust 2015
- Nadžupnija na Družina.si: Družina.si pridobljeno 27. avgust 2015