Vestfalski mir
Vestfalski mir (nem. Westfälischer Friede, izgovor [vɛstˈfɛːlɪʃɐ ˈfʁiːdə] ( slušaj)) je zbirni naziv za dva mirovna sporazuma potpisana oktobra 1648. godine u vestfalskim gradovima Osnabriku i Minsteru. Oni su okončali Tridesetogodišnji rat (1618–1648) i doneli mir Svetom rimskom carstvu, zatvorivši katastrofalan period evropske istorije u kojem je stradalo oko osam miliona ljudi. Car Svetog rimskog carstva Ferdinand III, kraljevine Francuska i Švedska, i njihovi saveznici među prinčevima Svetog rimskog carstva, učestvovali su u pregovorima.[1]
Pregovarački proces je bio dug i složen. Razgovori su vođeni u dva grada, jer je svaka strana želela da se sastane na teritoriji pod sopstvenom kontrolom. Ukupno je stiglo 109 delegacija koje predstavljaju zaraćene države, ali nisu sve delegacije bile prisutne u isto vreme. Za okončanje rata u Carstvu potpisana su dva ugovora: Minsterski i Osnabrički ugovor.[2][3] Ovi sporazumi su okončali Tridesetogodišnji rat u Svetom rimskom carstvu, sa Habzburzima (vladari Austrije i Španije) i njihovim katoličkim saveznicima na jednoj strani, boreći se protiv protestantskih sila (Švedske i određenih svetorimskih kneževina) u savezu sa Francuskom (koja iako katolička, snažno je antihabzburški raspoložena pod kraljem Lujem XIV).
Španski sporazum, kojim je završen Tridesetogodišnji rat potpisan je 30. januara 1648.[4] Ugovorom su priznate nezavisnost Holandije i Švajcarske konfederacije. Ugovor o Pirinejima iz 1659. smatra se delom Vestfalskog sporazuma, a potpisale su ga Francuska i Španija.
Mnogi istoričari Vestfalski mir smatraju početkom moderne ere. Tim sporazumom stvorena je baza međunarodnog sistema suverenih država. Nekoliko stručnjaka međunarodnih odnosa identifikovalo je Vestfalski mir kao poreklo principa ključnih za moderne međunarodne odnose,[5] zajednički poznatih kao Vestfalski suverenitet. Međutim, neki istoričari se protive, sugerišući da su se takvi stavovi pojavili tokom devetnaestog i dvadesetog veka u vezi sa zabrinutošću za suverenitet tokom tog vremena.[6]
Pozadina
urediEvropa je bila izmučena i Tridesetogodišnjim i Osamdesetogodišnjim ratom, koji su uzeli veliki danak u novcu i životima. Osamdesetogodišnji rat bio je dugotrajna borba za nezavisnost Holandske republike sa protestantskom većinom (moderne Holandije), koju je podržavala Engleska sa većinskim protestantima, protiv Španije i Portugala u kojima su katolici dominirali. Tridesetogodišnji rat je bio najsmrtonosniji od evropskih verskih ratova, usredsređen na Sveto rimsko carstvo. Rat, koji se razvio u četiri faze, uključio je veliki broj domaćih i stranih igrača, koji su stali ili na stranu Katoličke lige ili Protestantske unije (kasnije Hajlbronske lige). Praškim mirom (1635) okončana je većina verskih aspekata rata, a francusko-habzburško rivalstvo je dobilo na značaju. Sa između 4,5 miliona i 8 miliona mrtvih samo u Tridesetogodišnjem ratu i decenijama neprekidnog ratovanja, potreba za mirom je postajala sve jasnija.[7]
Lokacije
urediMirovni pregovori između Francuske i habzburškog cara počeli su u Kelnu 1636. godine. Ove pregovore je u početku blokirao kardinal Rišelje iz Francuske, koji je insistirao na uključivanju svih svojih saveznika, bilo da su potpuno suverene zemlje ili države u okviru Svetog rimskog carstva.[8] U Hamburgu su Švedska, Francuska i Sveto rimsko carstvo pregovarali o preliminarnom miru u decembru 1641. godine.[9] Izjavili su da su pripreme Kelna i Hamburški sporazum bile preliminarne stvari za sveobuhvatni mirovni sporazum.[traži se izvor]
Pregovori su se odigravali u Minsteru i Osnabriku.[4] To su dva grada udaljena 50 km i nalaze se u današnjoj Severnoj Rajni-Vestfaliji i Donjoj Saksoniji. Švedska je želela Minster i Osnabrik, dok je Francuska predlagala Hamburg i Keln. Pregovori su zahtevali dva mesta, jer su protestantske i katoličke vođe odbijale da se međusobno sastanu. Katolici su koristili Minster, a protestanti Osnabrik. Oba grada su zadržana kao neutralne i demilitarizovane zone zbog pregovora.[10]
U Minsteru su vođeni pregovori između Svetog rimskog carstva i Francuske, kao i između Holandske republike i Španije koje su 30. januara 1648. potpisale mirovni ugovor kojim je okončan Osamdesetogodišnji rat[11] koji nije bio deo Vestfalskog mira.[12] Minster je, od svog ponovnog katoličanstva 1535. godine, bio striktno jednokonfesionalna zajednica. U njemu se nalazio kaptol Kneže-biskupije Minstera. Dozvoljeno je samo rimokatoličko bogosluženje, dok su kalvinizam i luteranizam bili zabranjeni.[traži se izvor]
Švedska je radije pregovarala sa Svetim rimskim carstvom u Osnabriku, koje su kontrolisale protestantske snage. Osnabrik je bio dvodenominacioni luteranski i katolički grad, sa dve luteranske i dve katoličke crkve. Gradsko veće je bilo isključivo luteransko, a uglavnom građani, ali je u gradu bio smešten i katolički kaptol Kneževine-biskupije Osnabrika i imao je mnogo drugih katoličkih stanovnika. Osnabrik je bio potčinjen od strane trupa Katoličke lige od 1628. do 1633. godine, a zatim ga je zauzela luteranska Švedska.[13]
Delegacije
urediMirovni pregovori nisu imali tačan početak ili kraj, jer se 109 delegacija nikada nije sastalo na plenarnoj sednici. Umesto toga, različite delegacije stizale su između 1643. i 1646. i odlazile između 1647. i 1649. godine. Najveći broj diplomata bio je prisutan između januara 1646. i jula 1647.[14]
Delegacije je poslalo 16 evropskih država, 66 carskih kneževinapredstavljajući interese 140 carskih kneževina i 27 interesnih grupa predstavljajući 38 grupa.[15]
- Francusku delegaciju je predvodio Anri II Orleanski, vojvoda od Longvila, a činile su je i diplomate Klod d'Avo i Abel Servijen.
- Švedsku delegaciju je predvodio grof Johan Oksenstijerna, a pomagao mu je baron Johan Adler Salvije .
- Carsku delegaciju je predvodio grof Maksimilijan fon Trautmansdorf . Njegovi pomoćnici su bili:
- U Minsteru, Johan Ludvig fon Nasau-Hadamar i Isak Volmar.
- U Osnabriku Johan Maksimilijan fon Lamberg i Rajhšofrat Johan Krane.
- Filipa IV Španskog su predstavljale dve delegacije:
- Špansku delegaciju je predvodio Gaspar de Brakamonte i Guzman, a među njima su bili diplomate i pisci Dijego de Savedra Fahardo i Bernardino de Reboledo .
- Franš Konte i Špansku Holandiju predstavljali su Žozef de Bergen (koji je umro pre sklapanja mira) i Antoan Brun .
- Kao posrednici su bili papski nuncije u Kelnu Fabio Kiđi i venecijanski poslanik Alvize Kontarini .
- Delegacije su poslale i razne carske kneževine Svetog rimskog carstva.
- Brandenburg je poslao nekoliko predstavnika, uključujući i Volmara.
- Republika Holandija je poslala delegaciju od šest, uključujući dva delegata iz provincije Holandije, uključujući Adrijana Pauva i Vilema Riperdu iz provincije Overijsel;[16][potrebna strana] dve pokrajine su bile odsutne.
- Švajcarsku konfederaciju predstavljao je Johan Rudolf Vetštajn.
Principi Vestfalije
urediVestfalski sporazum sadrži 4 osnovna principa:
- princip suvereniteta nacija-država i fundamentalno pravo samoopredeljenja;
- princip pravne jednakosti među nacijama-državama;
- princip obavezujućih međunarodnih ugovora među državama, dakle vezujućih ugovora;
- princip nemešanja jedne države u unutrašnja pitanja druge države.
Zbog tih principa, Vestfalski sporazum iz 1648. je izuzetno značajan za međunarodne odnose. Tim ugovorom stvorena je baza modernog međunarodnog sistema nezavisnih nacija-država. U stvari, to je bio početak zakona među suverenim državama., po kome jedna drugoj garantuje nezavisnost i pravo naroda na samoopredeljenje. Dva najvažnija nova principa su bili
- princip suvereniteta
- princip jednakosti nacija.
To su bile prave političke i pravne inovacije toga vremena.
Sporazum je definisao principe suvereniteta i jednakosti država, da bi se uspostavio trajni mir i prijateljstvo među državama, sa uzajamno prihvatljivim sistemom međunarodnog prava, baziranog na međunarodno vezujućim ugovorima. Po prvi put je uspostavljen sistem, koji je poštovao ljudska prava i bio je baziran na međunarodnom pravu, umesto na gruboj sili i pravu jačeg da određuje odnose među državama.
Bio je prisutan i peti princip, a to je ideja da pobednik treba da dade ustupke i da sarađuje sa ciljem da se postigne trajni mir.
Ukratko, ključno za Vestfalski mir je suverenitet nacija.
Sporazumi
urediDva odvojena ugovora su činila konačno mirovno rešenje:
Ishodi pregovora
urediVećina odredbi ugovora je delo kardinala Mazarena, koji je bio de fakto vladar Francuske, jer je kralj bio maloletan. Francuska je iz rata izašla u mnogo boljem položaju od bilo koje druge države, pa je Francuska većinom diktirala Vestfalski mir.
- Švedska je dobila Pomeraniju, Vizmar i Bremen
- vladari nemačkih država ponovo mogu odrediti veru njihove teritorije
- kalvinizam je postao službena vera
- nastale su nove sile: Švedska i Francuska. Švedsko vreme kao velike sile bilo je kratkotrajno
Drugi značajan rezultat je da je okončana ideja da Sveto rimsko carstvo ima duhovnu dominaciju nad ostalim hrišćanskim svetom. Nacionalne države postaju najviši nivo vlasti, koji ne odgovara nikom iznad. Svi su priznali Augsburški mir iz 1555, po kome je vera kneza određivala veru države (lat. Cuius regio, illius religio)
Priznate su i teritorijalne promene:
- Francuska je dobila biskupije Mec, Tul, Verden i habzburški deo Alzasa (ne uključuje Strazbur ili Miluz). Dobila je i glas u nemačkom Rajhstagu
- Švedska je dobila Zapadnu Pomeraniju i biskupije Bremen i Štetin. Dobila je kontrolu nad velikim delom ušća Odre, Labe i Vezera i dobila je glas u nemačkom Rajhstagu
- Bavarska je dobila glas u carskoj skupštini knezova izbornika
- Brandenburg (kasnije Pruska) dobio je Istočnu Pomeraniju i buskupije Magdeburg i Halberštat
- Švajcarska je priznata kao nezavisna država
- Protestantska Holandija je službeno priznata kao nezavisna. Dotad je bila u španskom posedu.
- Različite nezavisne nemačke države (oko 360) dobijaju pravo da vode vlastitu spoljnu politiku, ali ne smiju da vode rat protiv Svetog rimskog carstva. Celo carstvo može da vodi ratove i potpisuje ugovore.
- Zabranjuje se izbor cara pre nego što je postojeći mrtav
- Rajnski Palatinat je podeljen između Karla I Ludviga Palatinskog i Maksimilijana I Bavarskog, dakle između protestanata i katolika. Protestanti dobijaju zapadni deo blizu Rajne, a Maksimilijan dobija gornji Palatinat, u današnjoj Bavarskoj.
Osnovna načela sporazuma
urediOsnovna načela Vestfalskog mira bila su:
- Sve strane bi priznale Augzburški mir iz 1555. godine, po kome je svaki knez imao pravo da određuje veru svoje države (princip [[Cuius regio, illius religio|cuius regio, eius religio]]). Međutim, ius reformandi je uklonjen: podanici više nisu bili primorani da slede konverziju svog vladara. Vladarima je bilo dozvoljeno da biraju između katolicizma, luteranizma i kalvinizma.[21][22]
- Dana 1. januara 1624. je definisan kao normativni datum za određivanje dominantne religije u jednoj državi. Sva crkvena imovina trebalo je da se vrati u stanje iz 1624. godine. Hrišćanima koji žive u kneževinama u kojima njihova veroispovest nije bila ustanovljena crkva bilo je zagarantovano pravo da praktikuju svoju veru privatno, kao i javno tokom određenih sati.[22]
- Francuska i Švedska su priznate kao garanti carskog ustava sa pravom posredovanja.[23]
Teritorijalna preraspodela
uredi- Francuska je zadržala biskupije Mec, Tul i Verden kod Lorene, dobila gradove Dekapol u Alzasu (osim Strazbura, Strazburske biskupije i Miluza) i grad Pinjerol u blizini španskog vojvodstva Milana .
- Švedska je dobila odštetu od pet miliona talira, koje je koristila prvenstveno za plaćanje svojih trupa.[24] Švedska je dalje primila Zapadnu Pomeraniju (od tada Švedsku Pomeraniju), Vismar i Princ-biskupije Bremena i Verdena kao nasledne feude, čime je dobila mesto i glas u Carskom dietu Svetog rimskog carstva, kao i u Gornjesaksonskom, Donjesaksonskom i Vestfalskom dietu (Kreistage).[25] Međutim, formulacije ugovora bile su dvosmislene:
- Da bi izbegao priključenje u švedski Bremen-Verden, grad Bremen je zatražio carsku neposrednost. Car je udovoljio ovom zahtevu i odvojio grad od okolne bremenske biskupije. Švedska je pokrenula švedsko-bremenske ratove 1653/54 u neuspelom pokušaju da zauzme grad.[25]
- Ugovor nije odlučio o švedsko-brandenburškoj granici u Vojvodstvu Pomeranije. U Osnabriku, i Švedska i Brandenburg su polagali pravo na celo vojvodstvo, koje je bilo pod švedskom kontrolom od 1630. uprkos pravnim zahtevima za sukcesiju Brandenburga. Dok su se strane 1653. godine dogovorile oko granice, sukob se nastavio.[25]
- Ugovorom je odlučeno da vojvode od Meklenburga, zahvaljujući svojoj reinvesticiji Šveđanima, ustupe Vismar i meklenburške lučke putarine. Dok je Švedska shvatila da ovo uključuje putarine svih meklenburških luka, meklenburški vojvode kao i car su shvatili da se ovo odnosi samo na Vismar.[25]
- Biskupija Minster je takođe polagala pravo na Vildehauzen, malu eksklavu Bremen-Verdena i krhku osnovu za sedište Švedske u Vestfalskom krugu.[25]
- Bavarska je zadržala glas Palatinata u Izbornom kolegijumu Svetog rimskog carstva, što joj je dodeljeno carskom zabranom izbornog palatina Fridriha V 1623. godine. Princ Palatin, Frederikov sin, dobio je novi, osmi elektorski glas.[26]
- Palatinat je podeljen između ponovo uspostavljenog izbornog palatinaca Karla Ludviga (sina i naslednika Fridriha V) i izbornog vojvode Maksimilijana od Bavarske, a time i između protestanata i katolika. Karlo Ludvig je dobio Donji Palatinat, uz Rajnu, dok je Maksimilijan zadržao Gornji Palatinat, severno od Bavarske.[traži se izvor]
- Brandenburg-Pruska je dobila Dalju Pomeraniju i biskupije Magdeburg, Halberštat, Kamin i Minden.
- Razjašnjena je sukcesija Julih-Kleve-Berga, čiji je poslednji vojvoda umro 1609. godine. Julih, Berg i Ravenštajn su dati grofu Palatinu od Nojburga, dok su Klivs, Mark i Ravensberg pripali Brandenburgu.[traži se izvor]
- Princ-biskupija Osnabrika bi se smenjivala između katoličkih i luteranskih biskupa, sa protestantskim biskupima biranim među pitomcima kuće Brunsvik-Lineburg.
- Prepreke za trgovinu i poslovanje koje su podignute tokom rata su ukinute, a zagarantovan je „stepen“ slobodne plovidbe Rajnom.[27]
Unutrašnje političke granice
urediMoć koju je uživa Ferdinand III mu je oduzeta i vraćena vladarima carskih država. Vladari carskih država ponovo su mogli da biraju svoje zvanične religije. Katolici i luterani su redefinisani kao jednaki pred zakonom, a kalvinizam je pravno priznat kao zvanična religija.[28][29] Nezavisnost Holandske Republike, koja je praktikovala versku toleranciju, takođe je obezbedila sigurno utočište za evropske Jevreje.[30]
Sveta stolica je bila veoma nezadovoljna nagodbom, a papa Inoćentije X je u buli Zelo Domus Dei nazvao „ništavim, nevažećim, nepravednim, prokletim, nepristojnim, besmislenim, ispraznim i bez efekta za sva vremena“.[31][32]
Nasleđe
urediUgovori nisu u potpunosti okončali sukobe koji su proizašli iz Tridesetogodišnjeg rata. Borbe su se nastavile između Francuske i Španije sve do Pirinejskog sporazuma 1659. godine. Holandsko-portugalski rat koji je počeo tokom Iberijske unije između Španije i Portugala, kao deo Osamdesetogodišnjeg rata, trajao je do 1663. godine. Ipak, Vestfalski mir je rešio mnoga otvorena evropska pitanja tog vremena.[traži se izvor]
Vestfalski suverenitet
urediNeki proučavaoci međunarodnih odnosa identifikovali su Vestfalski mir kao poreklo principa ključnih za moderne međunarodne odnose, uključujući nepovredivost granica i nemešanje u unutrašnje poslove suverenih država. Ovaj sistem je u literaturi postao poznat kao Vestfalski suverenitet.[33] Većina modernih istoričara dovodi u pitanje povezanost ovog sistema sa Vestfalskim mirom, nazivajući ga „Vestfalskim mitom“.[34] Oni su osporili gledište da je sistem modernih evropskih država nastao iz Vestfalskih ugovora. Ugovori u svom tekstu ne sadrže ništa o verskoj slobodi, suverenitetu ili ravnoteži snaga što bi se moglo tumačiti kao princip međunarodnog prava. Ustavna uređenja Svetog rimskog carstva su jedini kontekst u kome se u tekstu pominju suverenitet i verska jednakost, ali to nisu nove ideje u ovom kontekstu. Iako ugovori ne sadrže osnovu za savremene zakone samih nacija, oni simbolizuju kraj dugog perioda verskog sukoba u Evropi.[35]
Značaj
urediVestfalski mir je označio početak modernih nacionalnih država („vestfalskih država“), čime je započela i moderna diplomatija. Prvi put je priznat suverenitet svake države. Ratovi posle toga ne vode se oko vere, nego oko države. To je omogućilo katolicima i protestantima da postanu saveznici unutar svojih država. Vestfalski mir je zacementirao i podelu Nemačke, sprečavajući je da se ujedini u jednu nacionalnu državu. Često se ističe da je Vestfalski mir temelj za proučavanje međunarodnih odnosa.
Moderni pogledi
urediNa simpozijumu održanom 1998. (350 godina od Vestfalskog mira) o političkoj relevantnosti Vestfalskog mira, Havijer Solana je izjavio da su „humanost i demokratija bili dva principa, koji nisu bili relevantni za originalni vestfalski poredak“, pa je dao kritiku da „vestfalski sistem ima svoje granice. Princip suvereniteta, na kome se zasniva proizveo je bazu za rivalstva umesto saveza država, isključenja umesto integracije“.
Tokom 2000, nemački ministar spoljnih poslova Joška Fišer je izjavio da je zastareli sistem evropske politike zasnovan na vestfalskom poretku „Ključni koncept Evrope nakon 1945. godine bio je i još uvek je odbijanje principa ravnoteže snage i hegemonističkih ambicija individualnih država, što se pojavilo nakon vestfalskog mira 1648. godine. To odbijanje je uzelo oblik mešanja vitalnih interesa i transfer suverenih prava država nacija na nadnacionalne evropske institucije“.
Posle madridskih napada Al Kaida je objavila da „međunarodni sistem zapada izgrađen posle Vestfalskog mira će propasti i nastaće novi sistem zasnovan na vođstvu moćne islamske države“.
Vidi još
uredi- Tridesetogodišnji rat, najsmrtonosniji od evropskih verskih ratova, u središtu Svetog rimskog carstva.
- Osamdesetogodišnji rat, dugogodišnji sukob za nezavisnost Holandske republike sa protestantskom većinom protiv katoličke Španije.
- Augsburški mir, sporazumom kojim je okončano nasilje između luterana i katolika.
- Minsterski mir, sporazumom kojim je okončano nasilje između Kraljevine Francuske i Svetog rimskog carstva.
- Vestfalski suverenitet, navodno poreklo principa nepovredivosti granica i nemešanje u unutrašnje poslove suverenih država.
Reference
uredi- ^ Clodfelter, Micheal (2017). Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492–2015. McFarland. p. 40. ISBN 978-0-7864-7470-7.
- ^ „APW Einführung”. www.pax-westphalica.de. Arhivirano iz originala 23. 10. 2020. g. Pristupljeno 2020-11-02.
- ^ „Peace of Westphalia | Definition, Map, Results, & Significance”. Encyclopedia Britannica (na jeziku: engleski). Arhivirano iz originala 6. 8. 2015. g. Pristupljeno 2020-11-02.
- ^ a b „Vestfalski mir”. Enciklopedija. Arhivirano iz originala 20. 01. 2019. g. Pristupljeno 19. 1. 2019.
- ^ Patton, Steven (2019). „The Peace of Westphalia and it Affects on International Relations, Diplomacy and Foreign Policy” (na jeziku: engleski). The Histories. Arhivirano iz originala 4. 2. 2021. g. Pristupljeno 2021-01-19.
- ^ Osiander, Andreas (2001). „Sovereignty, International Relations, and the Westphalian Myth”. International Organization. 55 (2): 251—287. JSTOR 3078632. doi:10.1162/00208180151140577. Arhivirano iz originala 21. 8. 2021. g. Pristupljeno 21. 8. 2021.
- ^ Elliott, J.H. (2009). Spain, Europe & the Wider World, 1500-1800. Yale University Press. str. 29. ISBN 9780300145373.
- ^ Croxton, Derek (2013). Westphalia: The Last Christian Peace. Palgrave. ISBN 978-1-137-33332-2. Arhivirano iz originala 16. 1. 2023. g. Pristupljeno 12. 11. 2015.
- ^ Wilson, Peter H. (2009). Europe's Tragedy: A History of the Thirty Years War. Allen Lane. str. 632. ISBN 978-0-7139-9592-3.
- ^ Wilson, Peter H. (2009). Europe's Tragedy: A History of the Thirty Years War. Allen Lane. str. 632. ISBN 978-0-7139-9592-3.
- ^ Lesaffer, Randall (23. 7. 2007). „Private Property in the Dutch-Spanish Peace Treaty of Münster (30 January 1648)”. SSRN 1002389 . Arhivirano iz originala 28. 3. 2020. g. Pristupljeno 25. 7. 2020.
- ^ Konrad Repgen, 'Negotiating the Peace of Westphalia: A Survey with an Examination of the Major Problems', In: 1648: War and Peace in Europe: 3 vols. (Catalogue of the 26th exhibition of the Council of Europe, on the Peace of Westphalia), Klaus Bußmann and Heinz Schilling (eds.) on behalf of the Veranstaltungsgesellschaft 350 Jahre Westfälischer Friede, Münster and Osnabrück: no publ., 1998, 'Essay Volume 1: Politics, Religion, Law and Society', pp. 355–72, here pp. 355 seq.
- ^ Schiller, Frederick. „The Thirty Years War, Complete”.
- ^ Cobban, Helena (8. 5. 2021). „1648: Peace of Westphalia sets inter-state rules for >370 years”. Just World News. Arhivirano iz originala 26. 10. 2022. g. Pristupljeno 26. 10. 2022.
- ^ Konrad Repgen, "Negotiating the Peace of Westphalia: A Survey with an Examination of the Major Problems", In: 1648: War and Peace in Europe: 3 vols. (Catalogue of the 26th exhibition of the Council of Europe, on the Peace of Westphalia), Klaus Bußmann and Heinz Schilling (eds.) on behalf of the Veranstaltungsgesellschaft 350 Jahre Westfälischer Friede, Münster and Osnabrück: no publ., 1998, 'Essay Volume 1: Politics, Religion, Law and Society', pp. 355–372, here p. 356.
- ^ Sonnino, Paul (2009). Mazarin's Quest: The Congress of Westphalia and the Coming of the Fronde. Harvard University Press. ISBN 978-0-674-04386-2. Arhivirano iz originala 16. 1. 2023. g. Pristupljeno 18. 11. 2020.
- ^ „Digital modern German text Treaty of Münster”. lwl.org. 25. 3. 2014. Arhivirano iz originala 25. 3. 2010. g. Pristupljeno 25. 7. 2010.
- ^ Westfälischer Friede – Vertrag von Münster – Original German text Treaty of Münster digitised on German Wikisource
- ^ „Digital modern German text Treaty of Osnabrück”. lwl.org. 25. 3. 2014. Arhivirano iz originala 31. 1. 2017. g. Pristupljeno 13. 5. 2017.
- ^ Westfälischer Friede – Vertrag von Osnabrück – Original German text Treaty of Osnabrück digitised on German Wikisource
- ^ Treaty of Münster 1648
- ^ a b „The Peace of Westphalia” (PDF). University of Oregon. Arhivirano (PDF) iz originala 17. 6. 2012. g. Pristupljeno 6. 10. 2021.
- ^ Mary Fulbrook A Concise History of Germany, 2nd ed. (Cambridge University Press, 2004), p. 60.
- ^ Böhme, Klaus-R (2001). „Die sicherheitspolitische Lage Schwedens nach dem Westfälischen Frieden”. Ur.: Hacker, Hans-Joachim. Der Westfälische Frieden von 1648: Wende in der Geschichte des Ostseeraums (na jeziku: nemački). Kovač. str. 35. ISBN 3-8300-0500-8.
- ^ a b v g d Böhme (2001).
- ^ Whaley, Joachim (2011-11-24), „Germany and the Holy Roman Empire in 1500”, Germany and the Holy Roman Empire Volume I: Maximilian I to the Peace of Westphalia, 1493-1648, Oxford University Press: 623—624, ISBN 978-0-19-873101-6, doi:10.1093/acprof:oso/9780198731016.003.0002, Arhivirano iz originala 16. 1. 2023. g., Pristupljeno 2022-04-28
- ^ Gross, Leo (1948). „The Peace of Westphalia, 1648–1948”. American Journal of International Law. 42 (1): 20–41 [p. 25]. JSTOR 2193560. doi:10.2307/2193560.
- ^ Treaty of Münster 1648
- ^ Barro, R. J.; McCleary, R. M. „Which Countries have State Religions?” (PDF). University of Chicago. str. 5. Arhivirano iz originala (PDF) 30. 8. 2006. g. Pristupljeno 7. 11. 2006.
- ^ „This day, Mary 15, in Jewish history”. Cleveland Jewish News. Arhivirano iz originala 19. 5. 2014. g. Pristupljeno 18. 5. 2014.
- ^ The incipit of this bull, meaning "Zeal of the house of God", quotes from Psalm 69:9: "For the zeal of thine house hath eaten me up, and the reproaches of them that reproached thee are fallen upon me."
- ^ Larry Jay Diamond; Marc F. Plattner; Philip J. Costopoulo (2005). World religions and democracy. str. 103.
- ^ Henry Kissinger (2014). „Introduction and Chpt 1”. World Order: Reflections on the Character of Nations and the Course of History. Allen Lane. ISBN 978-0-241-00426-5.
- ^ Osiander, Andreas (2001). „Sovereignty, International Relations, and the Westphalian Myth”. International Organization (na jeziku: engleski). 55 (2): 251—287. ISSN 1531-5088. doi:10.1162/00208180151140577.
- ^ Randall Lesaffer (2014). „Peace treaties from Lodi to Westphalia”. Peace Treaties and International Law in European History: From the Late Middle Ages to World War One. Cambridge. str. 9. ISBN 978-0-511-21603-9.
Spoljašnje veze
uredi- Tekst Vestfalskog sporazuma (jezik: nemački), (jezik: francuski), (jezik: engleski), (jezik: italijanski), (jezik: španski), (jezik: švedski).
- Osnabrički sporazum Arhivirano na sajtu Wayback Machine (13. septembar 2019) (jezik: nemački)
- Minsterski sporazum Arhivirano na sajtu Wayback Machine (13. septembar 2019) (jezik: nemački)
- Tekst sporazuma (jezik: engleski)
- Tekst sporazuma (jezik: engleski)
- Mapa Nemačke nakon Vestfalskog mira