Volter
Volter | |
---|---|
Lični podaci | |
Puno ime | Fransoa Mari Arue |
Datum rođenja | 21. novembar 1694. |
Mesto rođenja | Pariz, Kraljevina Francuska |
Datum smrti | 30. maj 1778.83 god.) ( |
Mesto smrti | Pariz, Kraljevina Francuska |
Obrazovanje | Licej Luj Veliki |
Filozofski rad | |
Epoha | Filozofija 18. veka |
Regija | Zapadna filozofija |
Škola filozofije | prosvetiteljstvo |
Interesovanja | filozofija, književnost, istorija |
Ideje | građanska sloboda, laička država |
Uticaji od | Džon Lok, Isak Njutn |
Uticao na | Viktor Igo, Tomas Pejn, Markiz de Sad, Fridrih Niče |
Potpis |
Fransoa Mari Arue (fr. François Marie Arouet; Pariz, 21. novembar 1694 — Pariz, 30. maj 1778), poznat pod književnim pseudonimom Volter (fr. Voltaire),[1] bio je francuski filozof, književnik[2] i istoričar iz epohe prosvetiteljstva, čiji je bio najznačajniji predstavnik.[3] Često se svrstava u najznamenitije i najuticajnije filozofe moderne ere. Njegov filozofski stav je bila borba protiv religijskog fanatizma. Ove ideje je predstavio 1759. i pritom nabrojao zla i zločine koje stvara zvanična Crkva. Za Voltera, progres društva i civilizacije nije moguć bez tolerancije. Njegov veliki protivnik je bilo hrišćanstvo i Rimokatolička crkva. Protivnici su ga optuživali za podrivanje prestiža crkve, a time i monarhije, što vodi opštoj degradaciji morala.
Volter je bio svestran i plodan pisac, koji je proizveo radove u skoro svakoj literarnoj formi, uključujući drame, poeme, novele, eseje, i istorijske i naučne radove. On je napisao više od 20.000 pisama i veliki broj knjiga i pamfleta.[4] On je bio otvoren zagovornik građanskih sloboda, uprkos rizika da se time stavljao pod udar strogih zakona o cenzuri tog vremena. Kao satirični polemičar, on je u svojim radovima često kritikovao netoleranciju, verske dogme i francuske institucije svog vremena. Priznat je kao vrstan intelektualac svoga vremena zbog širokih i liberalnih shvatanja. ali i svojevrsne vrste ironije i humora.
Biografija
[uredi | uredi izvor]Fransoa Mari Arue je najmlađe i jedino preživelo od petoro dece Fransoa Aruea, pisara i blagajnika, i Marije Margarite Omar, poreklom iz plemićke porodice iz provincije Poatu.[5] Neke spekulacije okružuju Volterov datum rođenja, zato što je on tvrdio da je rođen 20. februara 1694. kao nelegalni sin plemića, Geren de Rošbrun ili Rokbrun.[6] Njegova dva starija brata — Armand-Fransoa i Robert — umrli su u ranom detinjstvu, i njegov preživeli brat Armand i sestra Margarita-Katrin su bili devet odnosno sedam godina stariji. [7] U porodici je imao nadimak „Zozo”. Volter je kršten 22. novembra 1694, u prisustvu Fransoa de Šatonefa i Marije Domard, supruge rođaka njegove majke, kao kumovima.[8]
Kao mladić, pohađao je jezuitsku gimnaziju (1704–1711), gde je učio latinski, teologiju, i retoriku;[9] kasnije u životu je savladao italijanski, španski i engleski.[10] Počeo da studira pravo, koje je kasnije napustio. Do vremena kad je napustio školu, Volter je odlučio da želi da postane pisac, protiv želja svog oca, koji je želeo da on postane advokat.[11] Volter je pretvarajući se da radi u Parizu kao pomoćnik notara, provodio najveći deo svog vremena pišući poeziju. Kada je njegov otac saznao, on je poslao Voltera da studira pravo, ovog puta u Kanu u Normandiji. Međutim, mladić je nastavio da piše, stvarajući eseje i istorijske studije. Volterova duhovitost ga je učinila popularnim među nekim od aristokratskih porodica s kojima je družio. Godine 1713, njegov otac mu je našao sekretarski posao kod novog francuskog ambasadora u Holandiji, markiza Šatonefa, brata Volterovog kuma.[12] U Hagu, Volter se zaljubio u Katrin Olimp Dunoje (poznatu kao Pimpet), koja je bila francuski protestantski izbeglica.[12] Njihovu aferu, koja je smatrana skandaloznom, otkrio je Šatonef, te je Volter morao da se vrati za Francusku do kraja godine.[13]
Najveći deo Volterovog ranog života ze vezan za Pariz. Od rane mladosti, Volter je imao problema sa vlastima zbog kritikovanja vlade. Rezultat toga je da je dva puta bio osuđivan na zatvorske kazne i da je jednom bio u privremenom egzilu u Engleskoj. Jedan satirični stih, u kojem je Volter optužio regenta Filipa Orleanskog za incest sa svojom ćerkom, rezultirao je jedanaestomesečnim zatvaranjem u tamnici Bastilja.[15] Tu je napisao tragediju „Edip“, čije ga je prvo izvođenje proslavilo.[16] U periodu 1717—1726. u Parizu doživljava velike književne uspehe. Tim kričarskim i finansijskim uspesima uspostavio je svoju reputaciju.[17] Regent i kralj Džordž I dodelili su Volteru medalje kao znak njihove zahvalnosti.[18]
Zbog intriga je proteran iz Francuske 1726, pa odlazi u Englesku[2] gde provodi tri godine. Tu je proučavao političke i prirodne nauke, filozofiju i književnost. Zbog izdavanja svojih „Filozofskih pisama“ ponovo je proteran 1734, i sklanja se u Lorenu kod Markize de Šatele sa kojom je živeo 15 godina. Njih dvoje su sakupili ogromnu biblioteku i zajednički izvodili naučne eksperimente inspirisane radovima Isaka Njutna. Godine 1751. odlazi kod kralja Fridriha II u Potsdam, ali su se njihovi odnosi zaoštrili, tako da se 1753. naselio u Švajcarskoj. Sa preko 70 godina, u izbeglištvu daleko od Pariza, u dvorcu Fernej, pisao je članke u kojima se sam borio protiv religijske netolerancije. Stvorio je ogromnu reputaciju među prosvećenim elitama Evrope. Kada se vratio u Pariz 1778. narod ga je pozdravljao ovacijama: „Ovo je Don Kihot nesrećnih!“.
Volter nije, za razliku od većine svojih savremenika, pristalica republike. On smatra da će se ideje prosvetiteljstva ostvariti nastojanjima prosvećenog dela vladajućih elita. Njegov ideal je umerena i liberalna monarhija.[19][20] Često je boravio na dvorovima vladara. Voleo je luksuz, bankete i zadovoljstva učene konverzacije, koju je, uz teatar, smatrao vrhunskim dostignućem društvenog života. Materijalno bogatstvo je za njega bila garancija slobode i nezavisnosti pisca. Kao vešt manipulator sa novcem i prijatelj uticajnih finansijera, uspeo je da sakupi bogatstvo od čije rente je živeo. Bio je hronično lošeg zdravlja, verovatno na psihosomatskoj osnovi, ali je zadržao energiju i svežinu duha sve do svoje smrti u 84. godini. Volter je, zajedno sa svojim suparnikom Žan Žakom Rusoom, smatran pretečom Francuske revolucije. Francuska republika ga i danas smatra oličenjem ideala laičke države.
Adaptacija imena Volter
[uredi | uredi izvor]Autor je adaptirao ime Volter 1718, nakon njegovog zatvaranja u Bastilji. Poreklo tog imena nije potpuno jasno. Pseudonim Volter, Fransoa Mari je stvorio 1718. anagramiranjem svog imena: Arue, Mlađi - AROUET L(e) J(eune), latinski AROVETLI.[21] Prema porodičnoj tradiciji među potomcima njegove sestre, on je bio poznat kao le petit volontaire („determinisani mališan”) kao dete, i on je uskrsnuo varijantu tog imena u svom odraslom životu.[22] Ovo ime isto tako preokreće slogove reči Airvault, rodnog grada njegove porodice u regionu Puatu.[23]
Ričard Holms[24] podržava anagramatičku derivaciju imena, ali dodaje da bi pisac poput Voltera isto tako nameravao da ono saopštava konotacije brzine i smelosti. One dolaze iz asocijacija sa rečima kao što su voltige (akrobatika na trapezu ili konju), volte-face (okretanje radi suočavanja sa neprijateljom), i volatile (originalno, bilo koje krilato stvorenje). „Arue” nije bilo plemenito ime podobno njegovom rastućem ugledu, posebno imajući u vidu da se to ime rimuje sa à rouer („biti pretučen”) i roué („razvratan”).
U pismu Žan-Batist Rusou u martu 1719, Volter na kraju piše da ako Ruso želi da mu napiše odgovor, on bi trebalo da adresira pismo na gospodina de Voltera. Objašnjenje je dato u postskriptumu: „J'ai été si malheureux sous le nom d'Arouet que j'en ai pris un autre surtout pour n'être plus confondu avec le poète Roi”, (Bio sam tako nezadovoljan imenom Arue, tako da sam uzeo drugo, prvenstveno da ne bih više bio zamenjivan za pesnika Rua.)[25] To se verovatno odnosi na Adene le Rua (fr. Adenes le Roi), jer je dvoglas oi u to vreme bio izgovaran poput modernog ouai, tako da postoji jasna sličnost sa Arouet, i to je moglo biti deo njegovog razloga. Poznato je da je Volter isto tako koristio bar 178 različitih književničkih pseudonima tokom svog života.[26]
La Anrijada i Marijamna
[uredi | uredi izvor]Volterov sledeći pozorišni komad, Artémire, sa radnjom smeštenom u antičkoj Makedoniji, otvoren je 15. februara 1720. To je bio neuspeh i samo su fragmenti teksta preživeli.[27] On se umesto toga okrenuo radu na epičkoj poemi o Anriju IV od Francuske koju je započeo početkom 1717.[28] Njegov zahtev za licencu za objavljivanje je odbijen, te se u avgustu 1722 Volter uputio na sever u potrazi za izdavačem izvan Francuske. Na putovanju ga je pratila njegova ljubavnica, Mari-Margarita de Rupelmond, koja je bila mlada udovica.[29]
U Briselu se Volter sastajao sa Rusoom nekoliko dana, pre nego što je sa svojom ljubavnicom nastavio put na sever. Izdavač je na kraju obezbeđen u Hagu.[30] U Holandiji, Volter bio je pogođen i impresioniran otvorenošću i tolerancijom holandskog društva.[31] Po svom povratku u Francusku, on je obezbedio još jednog izdavača u Ruanu, koji se složio da objavi La Henriade u tajnosti.[32] Nakon što se Volter oporavio od jednomesečne infekcije boginjama u novembru 1723, prve kopije su prokrijumčarene u Pariz i distribuirane.[33] Dok je poema odmah bila uspešna, Volterov je novi pozorišni komad Mariamne doživeo neuspeh kad je prvi put predstava otvorena u martu 1724.[34] U znatnoj meri prerađena, predstava je ponovo otvorena u Comédie-Française u aprilu 1725, i ovog puta je imala mnogo bolji prijem.[34] Ona je bila među zabavnim aktivnostima pruženim u okviru venčanja Luja XV i Marije Lešćinske u septembru 1725.[34]
Velika Britanija
[uredi | uredi izvor]Početkom 1726, mladi francuski plemić, Ševalije de Rohan-Šabot, narugivao se Volteru zbog njegove promene imena, te mu je Volter odbrusio da će njegovo ime biti počastvovano, dok će Rohan obeščastiti svoje.[35] Razbesneli, de Rohan je organizovao da nekoliko nasilnika pretuku Voltera nekoliko dana kasnije.[36] Tražeći nadoknadu, obeštećenje ili osvetu, Volter je izazvao de Rohana na duel, ali je aristokratska familija de Rohan izdejstvovala da Volter bude uhapšen i zatvoren u Bastilju 17. aprila 1726, bez suđenja ili mogućnosti da odbrani sebe.[37][38] Strahujući od neograničene zatvorske kazne, Volter je predložio je da bude prognan u Englesku kao alternativna kazna, što su francuske vlasti prihvatile.[39] Dana 2. maja, on je pod pratnjom odveden iz Bastilje do Kalea, gde se ukrcao na brod za Britaniju.[40]
U Engleskoj, Volter je živeo uglavnom u Vandsvortu. Jedan od njegovih poznanika je tamo bio Everard Fokener.[41] Od decembra 1727 do juna 1728 on je stanovao u Mejden Lejnu, Kovent Garden, lokaciji koja je sada obeležena plaketom, da bi bio blizu svog britanskog izdavača.[42] Volter je cirkulisao kroz englesko visoko društvo, sastajući se sa Aleksandrom Poupom, Džonom Gejom, Džonatanom Sviftom, damom Mari Vortli Montagju, Sarom, vojvotkinjom od Marlbora, i mnogim drugim članovima plemstva i kraljevske porodice.[43] Volterov egzil u Velikoj Britaniji je u velikoj meri uticao na njegova razmišljanja. On je bio intrigiran britanskom ustavnom monarhijom, koja je bila u kontrastu sa francuskim apsolutizmom, kao i velikom podrškom za slobodu govora i religije u toj zemlji.[44] Na njega su uticali pisci tog doba, a razvio je i interest za ranu englesku literaturu, posebno radove Šekspira, koji je još uvek bio relativno nepoznat u kontinentalnoj Evropi.[45] Uprkos isticanju njegovih odstupanja od neoklasičnih standarda, Volter je video Šekspira kao primer koji bi francuski pisci mogli da emuliraju, pošto je francuskoj drami, uprkos toga što je bila u većoj meri polirana, nedostajala akcija na sceni. Kasnije, međutim, kad je Šekspirov uticaj počeo da raste u Francuskoj, Volter je pokušao da uspostavi suprotan primer putem svojih vlastitih drama, ocrnjujući ono što je on smatrao šekspirovskim varvarizmom. Moguće je da je Volter bio prisutan na sahrani Isaka Njutna,[46] i upoznao Njutnovu nećaku, Katrin Barton.[42] Godine 1727, on je objavio dva eseja na engleskom, Upon the Civil Wars of France, Extracted from Curious Manuscripts („Nakon građanskih ratova u Francuskoj, izvučeno iz zanimljivih rukopisa”), i Upon Epic Poetry of the European Nations, from Homer Down to Milton („O epskoj poeziji evropskih zemalja, od Homera do Miltona”).[42]
Nakon dve i po godine u egzilu, Volter se vratio u Francusku, i nakon što je nekoliko meseci živeo u Djepu, vlasti su mu dozvolile da se vrati u Pariz.[47] Na jednoj večeri, francuski matematičar Šarl Mari de la Kondamin je predložio kupovinu lutrije koju je organizovala francuska vlada radi isplate dugova, i Volter se pridružio konzorcijumu, zarađujući oko milion livra.[48] On je pametno uložio novac i na osnovu toga uspeo da ubedi revizorsko veće da je bio dobrog ponašanja i da je sposoban da preuzme kontrolu nad kapitalnim nasleđem od svog oca kojim je do tada upravljao poverilački fond. Nakon toga je bio nesporno bogat.[49][50]
Dalji uspesi su sledili, 1732. godine, sa njegovim dramskim komadom Zair, koji je kad je objavljen 1733. godine nosio posvetu Fokeneru koji je hvalio englesku slobodu i trgovinu.[51] U to vreme objavio je svoja gledišta o britanskim stavovima prema vladi, literaturi, religiji i nauci u kolekciji eseja u obliku pisama pod naslovom Pisma vezana za englesku naciju (London, 1733).[52] Godine 1734, ona su objavljena u Francuskoj kao Lettres philosophiques u Ruanu.[53][note 1] Zato što je izdavač objavio knjigu bez odobrenja kraljevskog cenzora i pošto je Volter smatrao britansku ustavnu monarhiju naprednijom i da su u njoj ljudskih prava više poštovana (posebno u pogledu religijske tolerancije) nego u Francuskoj, francusko izdanje Pisama uzrokovalo je ogromni skandal; knjiga je bila javno spaljivana i zabranjena, a Volter je bio prisiljen da ponovo napusti Pariz.[19]
Književna dela
[uredi | uredi izvor]Od Volterovog literarnog dela danas su posebno značajna filozofska dela u prozi - priče i romani. Od njih su najpoznatiji roman „Kandid“ (Candide), „Filozofska pisma“ (Lettres philosophiques), „Filozofski rečnik“ (Dictionnaire philosophique) i njegovih 40.000 pisama, od kojih su 15.000 organizovana u 13 tomova „Plejada“ (la Pléiade). Njegova pozorišna dela je za Volterovog života videlo oko 2 miliona ljudi.[54] Pored drama, pisao je epske pesme i istorijska dela koja su ga učinila jednim od najpoznatijih francuskih književnika XVIII veka. Ovaj deo njegovog stvaralaštva je danas zanemaren. Malo je književnika koji su francuski jezik koristili tako dobro kao Volter; njegove rečenice su kratke i jednostavne, elegantne i uvek precizne. Volterov smeo osećaj za ironiju je legendaran.
Napomene
[uredi | uredi izvor]- ^ Suprotno ideji po kojoj je Volter napisao Pisma na engleskom, ona su napisana na francuskom i zatim ih je na engleski preveo Džon Lokman.[52]
Reference
[uredi | uredi izvor]- ^ "Voltaire". Random House Webster's Unabridged Dictionary.
- ^ a b Mišić, Milan, ur. (2005). Enciklopedija Britanika. V-Đ. Beograd: Narodna knjiga : Politika. str. 73. ISBN 86-331-2112-3.
- ^ „Voltaire | Biography, Works, Philosophy, Ideas, Beliefs, & Facts | Britannica”. www.britannica.com (na jeziku: engleski). 2023-12-21. Pristupljeno 2024-01-29.
- ^ Biography Online
- ^ Pearson 2005, str. 9–14.
- ^ Pearson 2005, str. 9.
- ^ Pearson 2005, str. 10.
- ^ Pearson 2005, str. 12.
- ^ Pearson 2005, str. 24–25.
- ^ Liukkonen, Petri. „Voltaire”. Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Finland: Kuusankoski Public Library. Arhivirano iz originala 17. 2. 2015. g.
- ^ Pearson 2005, str. 32–33.
- ^ a b Pearson 2005, str. 36
- ^ Pearson 2005, str. 36–37.
- ^ Pearson 2005, str. 43, 45.
- ^ Fitzpatrick, Martin (2000). "Toleration and the Enlightenment Movement" in Grell/Porter, Toleration in Enlightenment Europe. str. 64, footnote 91. . Cambridge University Press.
- ^ Pearson 2005, str. 49–50.
- ^ Pearson 2005, str. 50–52.
- ^ Pearson 2005, str. 52.
- ^ a b Shank, J. B. (2009). „Voltaire”. Stanford Encyclopedia of Philosophy.
- ^ Perry, Marvin (2015). Western Civilization: Ideas, Politics, and Society. II. str. 427. ISBN 978-1-305-09142-9.
- ^ Thacker, Christopher (1971). Voltaire. Profiles in literature series. Taylor & Francis. str. 3. ISBN 978-0-7100-7020-3.
- ^ Pearson 2005, str. 17.
- ^ Pearson 2005, str. 24.
- ^ Holmes 2000, str. 345–66 and "Voltaire's Grin" in New York Review of Books, 30 November (1995). str. 49–55
- ^ – "Voltaire to Jean Baptiste Rousseau, c. 1 March 1719". Electronic Enlightenment. Ed. Robert McNamee et al. Vers. 2.1. University of Oxford. 2010. Web. 20 June 2010.
- ^ – "The appendixes offer even more: a listing of Voltaire's and Daniel Defoe's numerous pseudonyms (178 and 198, respectively) ..."
- ^ Pearson 2005, str. 54.
- ^ Pearson 2005, str. 55.
- ^ Pearson 2005, str. 57.
- ^ Pearson 2005, str. 59.
- ^ Pearson 2005, str. 60–61.
- ^ Pearson 2005, str. 61.
- ^ Pearson 2005, str. 62.
- ^ a b v Pearson 2005, str. 64
- ^ Pearson 2005, str. 65.
- ^ Pearson 2005, str. 66.
- ^ Pearson 2005, str. 66–67.
- ^ „The Life of Voltaire”. Thegreatdebate.org.uk. Pristupljeno 3. 8. 2009.
- ^ "Voltaire in England"
- ^ Pearson 2005, str. 67.
- ^ Pearson 2005, str. 76, 80, 83.
- ^ a b v Pearson 2005, str. 82
- ^ Pearson 2005, str. 78–82.
- ^ Pearson 2005, str. 69–70.
- ^ Pearson 2005, str. 77.
- ^ Dobre & Nyden suggest that there is no clear evidence that Voltaire was present; see Mihnea Dobre, Tammy Nyden (2013). Cartesian Empiricism. Springer. str. 89. ISBN 978-94-007-7690-6.
- ^ Pearson 2005, str. 85.
- ^ Shank 2008, str. 260.
- ^ Davidson 2010, str. 76.
- ^ Pearson 2005, str. 87.
- ^ Pearson 2005, str. 92–93, 95.
- ^ a b Pearson 2005, str. 97
- ^ Pearson 2005, str. 99.
- ^ René Pomeau, Voltaire en son temps, Fayard/Voltaire Foundation, 1995, tome II. str. 481-482
Literatura
[uredi | uredi izvor]- Perry, Marvin (2015). Western Civilization: Ideas, Politics, and Society. II. Cengage Learning. str. 427. ISBN 978-1-305-09142-9.
- Shank, J. B. (2008). The Newton Wars. U of Chicago Press. str. 260. ISBN 9780226749471.
- Holmes, Richard (2000). Sidetracks: Explorations of a Romantic Biographer. HarperCollins. str. 345—66.
- Thacker, Christopher (1971). Voltaire. Profiles in literature series. Taylor & Francis. str. 3. ISBN 978-0-7100-7020-3.
- App, Urs (2010). The Birth of Orientalism. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-4261-4.
- Besterman, Theodore, Voltaire, (1969).
- Brumfitt, J. H. Voltaire: Historian (1958) online edition
- Davidson, Ian (2010). Voltaire. A Life. London: Profile Books}. ISBN 978-1-60598-287-8.
- Durant, Will, The Story of Civilization. Vol. IX: The Age of Voltaire. New York: Simon and Schuster, 1965.
- Gay, Peter, Voltaire's Politics, The Poet as Realist, Yale University, 1988.
- Hadidi, Djavâd (1974). Voltaire et l'Islam. Publications Orientalistes de France. ISBN 978-2-84161-510-0.
- Knapp, Bettina L. Voltaire Revisited (2000)
- Mason, Haydn (1981). Voltaire, A Biography. Johns Hopkins University Press. ISBN 978-0-8018-2611-5.
- McElroy, Wendy (2008). „Voltaire (1694–1778)”. Ur.: Hamowy, Ronald. The Encyclopedia of Libertarianism. Thousand Oaks, CA: SAGE; Cato Institute. str. 523. ISBN 978-1-4129-6580-4. LCCN 2008009151. OCLC 750831024. doi:10.4135/9781412965811.n319.
- Muller, Jerry Z. (2002). The Mind and the Market: Capitalism in Western Thought. Anchor Books. ISBN 978-0385721660.
- Pearson, Roger (2005). Voltaire Almighty: a life in pursuit of freedom. Bloomsbury. ISBN 978-1-58234-630-4.
- Quinones, Ricardo J. Erasmus and Voltaire: Why They Still Matter (University of Toronto Press; 2010) 240 pages; Draws parallels between the two thinkers as voices of moderation with relevance today.
- Schwarzbach, Bertram Eugene, Voltaire's Old Testament Criticism, Librairie Droz, Geneva, 1971.
- Torrey, Norman L. (1938). The Spirit of Voltaire. Columbia University Press.
- Vernon, Thomas S. (1989). „Chapter V: Voltaire”. Great Infidels. M & M Pr. ISBN 978-0-943099-05-7. Arhivirano iz originala 8. 2. 2001. g. Pristupljeno 15. 7. 2017.
- Wade, Ira O. (1967). Studies on Voltaire. New York: Russell & Russell.
- Wright, Charles Henry Conrad, A History of French Literature, Oxford University Press, 1912.
- "The Cambridge Companion to Voltaire", ed by Nicholas Cronk, 2009.
- Korolev, S. Voltaire et la reliure des livres // Revue Voltaire. Paris, 2013. #13. стр. 233–40.
- René Pomeau, La Religion de Voltaire, Librairie Nizet, Paris, 1974.
- Valérie Crugten-André, La vie de Voltaire
- Morley, J., The Works of Voltaire, A Contemporary Version, (21 vol 1901), online edition