Regne de Taungoo
တောင်ငူခေတ် (my) | |||||
Localització | |||||
---|---|---|---|---|---|
| |||||
Capital | Toungoo (1510–1539) Pegu (1539–1599) Innwa (1599–1613) Pegu (1613–1635) Innwa (1635–1752) | ||||
Població humana | |||||
Població | 3.000.000 (1650) | ||||
Idioma oficial | birmà | ||||
Religió | Theravada | ||||
Geografia | |||||
Superfície | 750.000 km² | ||||
Dades històriques | |||||
Anterior | |||||
Creació | 1485 | ||||
Dissolució | 23 març 1752 | ||||
Organització política | |||||
Forma de govern | monarquia | ||||
Moneda | kyat | ||||
El regne de Taungoo fou un estat independent del sud de la moderna Birmània, amb capital a la ciutat de Taungoo (Toungoo, Taung-ngu).
Antecedents
[modifica]El Regne d'Ava, que es considerava el successor legítim del Regne de Pagan, va intentar recompondre l'antic imperi guerrejant contra el Regne de Hanthawaddy al sud, els Estats Shan al nord i l'est, i Estat de Rakhine a l'oest. Tot i que va poder mantenir Taungoo i alguns Estats Shan perifèrics (Kalaymyo, Mohnyin, Mogaung i Hsipaw) dins del seu domini en el cim del seu poder, Ava no va poder reconquerir la resta. La Guerra dels Quaranta Anys de 1385 a 1424 amb Hanthawaddy va deixar Ava esgotada[1] i des de 1420 fins a principis de la dècada de 1480 'enfrontava regularment a rebel·lions a les seves regions vassalles cada vegada que un nou rei arribava al poder. A les dècades de 1480 i 1490, el Regne Prome al sud i els estats Shan que estaven sota el domini d'Ava al nord s'havien separat, i la dinastia Taungoo es va fer tan poderosa com el seu amo nominal Ava, i el 1510, Taungoo també es va separar.[2]
Taungoo sota el domini d'Ava
[modifica]Fins al segle xvi la història fou una continuada interferència del regne del Regne d'Ava i del de Pegu, i els reis de Taung-ngu foren poc més que governadors una vegada nomenats per un i altres per l'altre. Wa-ri-yu, el rei de Martaban, va marxar al nord i va envair la província de Taung-ngu, i va fer presoner a Tha-won-lek-ya, governador de Taungoo per compte de Pagan; el va enviar a Byu, un poble a uns 25 km al sud de Shwe-gyin. Els seus dos fills el 1279 van construir una ciutat als turons, anomenada Taung-ngu, de "taung" que vol dir "turó" i ngu que vol dir projecció". Al mateix temps que els dos prínceps fundaven Taung-ngu un home anomenat Karen-ba va establir una població a la riba oriental del Sittaung que fou anomenada Karen-myo o Ciutat de Karen. Els dos germans van entrar en contacte amb Karen-ba i van acordar fundar conjuntament una nova ciutat, cosa que van portar a terme el 1299, i que es va dir Da-nya-wa-di. Tha-won-gyi fou declarat rei, el seu germà Tha-won-ngay hereu i Karen-ba primer ministre. La decadència de Pagan va afavorir al nou regne que es va poder consolidar.
Tha-won-gyi fou assassinat el 1317 pel seu germà Tha-won-ngay, que va pujar al tron i va morir el 1324; llavors Karen-ba va usurpar el tron; va morir el 1342, i el va succeir el seu gendre Lek-ya-ze-ya-thin-gyaw, del que va passar al seu germà petit Tauk-lek-ya el 1344, però fou enderrocat dos anys després per l'usurpador Thin-pan-ka; aquest va morir el 1363, i el va succeir el seu fill Pyaw-kyi-gyi, que quan va morir el seu pare estava a la cort del rei de Pegu. El nou sobirà va entrar en aliança amb el rei de Pegu (rei dels talaings o mons) llavors enfrontat als reis d'Ava i Prome, aquest darrer independitzat poc abans. Convidat Pyaw-kyi-gyi a anar a Prome fou assassinat en aquesta ciutat però el seu fill Pyaw-kyi-ngay i el seu nebot Saw-ka-det, que l'havien acompanyat, es van poder escapar i al cap de tres mesos van recuperar el tron de mans del regent, que aprofitant les circumstàncies havia usurpat el poder.
Pyaw-kyi-ngay fou proclamat rei el 1370 i el 1374 el va succeir Saw-ka-det, que fou odiat pel seu poble i assassinat el 1378 per un pun-gyi o sacerdot que es va apoderar de la corona. Els súbdits xans es van revoltar i es van apoderar de Taung-ngu aprofitant l'absència del rei que havia anat a Innwa; el rei va retornar i va recuperar la capital i va fer matar tots els xans. El 1392 el va succeir el seu fill Saw-u, que al cap d'un any fou deposat pel rei d'Ava que va posar al tron a un tal Ta-ra-pya.
Un successor d'aquest això no obstant, va declarar la guerra a Ava i va conquerir diversos regnes feudataris d'aquest. Uns anys més tard es va aliar amb el rei de Pegu el gran Ra-za-di-rit, al que va donar la seva filla en matrimoni, i el 1417 els dos sobirans van atacar Prome; l'exèrcit de Taung-ngu, amb 20.000 soldats, 1000 cavallers i 200 elefants, sota la direcció de Thamaing Pa-yun, va creuar les muntanyes Pegu Yoma; l'exèrcit de Pegu amb 5000 homes i 700 bots sota la direcció de Ba-nya Pa-thein, va pujar l'Irauadi. Prome fou conquerida i es va fer un gran botí incloent un elefant reial blanc. Vers el 1485 la capital fou traslladada al lloc de la moderna Taung-ngu;
Regne independent
[modifica]El 1510, Taungoo també es va separar del Regne d'Ava[2] i el 1527, la Confederació dels Estats Shan, liderada per l'estat de Mohnyin en aliança amb Prome, va saquejar Ava i va col·locar reis nominals al tron d'Ava i va governar gran part de l'Alta Birmània. Només el petit Taungoo va romandre com l'últim regne del regne independent.
El 1538 Tabinshwehti, descendent del fundador de la moderna Taung-ngu va assolar el territori del Regne de Hanthawaddy (Pegu) i fou proclamat rei d'aquest país.[3] Va construir el Palau Daurat de Taung-ngu del que queden les ruïnes, i la pagoda Shwe San-daw. El fracàs de la Confederació per eliminar Taungoo va resultar costós doncs Taungoo va prendre la iniciativa per consolidar la seva posició i amb el suport de mercenaris i canons portuguesos i tropa musulmana va derrotar a Hanthawaddy el 1541.[4] Quan Taungoo es va tornar contra Prome, els Shan van enviar massa tard els seus exèrcits i Taungoo va prendre Prome el 1542,[4] i Bagan el 1544,[5] però no va poder conquerir el regne d'Arakan, que va atacar entre 1545 i 1547,[6] i Siam entre 1547 i 1549.
El cunyat de Tabinshwehti, Bayinnaung, el va succeir al tron el 1550 i va regnar 30 anys, iniciant una campanya de conquesta envaint diversos estats, entre ells Ava el gener de 1555, posant fi al paper de la ciutat com a capital de l'Alta Birmània que havia ostentat durant gairebé dos segles.[7] Manipur el 1560 i Ayutthaya en 1564.[8] Líder enèrgic i comandant militar eficaç, va convertir Toungoo en l'estat més poderós del sud-est asiàtic i va estendre les seves fronteres des de Laos fins a Ayutthaya. Bayinnaung estava disposat a lliurar un assalt final i decisiu al regne d'Arakan quan va morir el 1581 i fou succeït pel seu fill Nanda Bayin que va llançar cinc desastroses invasions de Siam, que van debilitar cada cop més el seu domini a tot arreu. A partir de 1593 fou incapaç d'aturar la invasió siamesa que es va apoderar de tota la costa de Tenasserim entre 1594 i 1495, d'impedir que la resta dels vassalls es separessin el 1597 i d'aturar les renovades incursions portugueses, els governants Taungoo es van retirar del sud de Birmània i van fundar en 1597 una segona dinastia a Ava, la dinastia Nyaungyan o Taungoo restaurada. Pegu fou assolat i tal com el poder d'aquest regna minvava el dels birmans augmentava. Filipe de Brito e Nicote en 1599 es va apoderar de territoris al delta en nom del rei d'Arakan, i el 1603 es va fer independent a Syriam, aliant-se amb el rei de Portugal en 1605 i amb Min Razagyi de Pegu, però enfrontat a Natshinnaung de Toungoo, va conquerir Taung-ngu. Pegu fou conquerit pels birmans el 1612. El nét de Bayinnaung, Anaukpetlun el 1613 va conquerir la ciutat de Syriam, la capital de Brito, al que va executar i empalar i els portuguesos capturats vius foren enviats a la capital com esclaus,[9] es va tornar a reunir Birmània i Taung-ngu ja no va tornar a ser independent.
El 1628, Anaukpetlun va ser assassinat pel seu propi fill Minredeippa que es va fer rei mentre Thalun estava en campanya contra els Shan a Kengtung amb el seu germà Minye Kyawswa, el governador d'Ava, i la mort d'Anaukpetlun els va obligar a tornar a Pegu per reclamar el tron al rei il·legal i per contrarestar les oportunistes invasions arakaneses. El 1629, Thalun i Minye Kyawswa van poder prendre Pegu i executar Minyedeippa.[10] Thalun va lluitar durant tres anys contra Lanna, que finalment va sotmetre el 1632. El 1634, Thalun va traslladar la capital a Ava i es va coronar rei d'Ava i va convertir el seu germà Minye Kyawswa príncep hereu, i va reconstruir el país devastat per la guerra però no va evitar que s'iniciés la descomposició. Minye Kyawswa va morir en 1648 i Thalun va nomenar el seu propi fill Pindale com a príncep hereu però el fill de Minye Kyawswa es va revoltar i saquejar el palau va ser saquejat fent fugir Thalun a Sagaing però aviat la rebel·lió va ser sufocada i els conspiradors van ser cremats vius. Thalun va morir el 19 d'octubre de 1648, succeït per Pindale, que va encarregar a Pye Min, príncep de Pyay (Prome) dirigir la resistència birmana contra les incursions dels Ming i Qing del sud.
El 1658, Zhu Youlang l'últim pretendent de la Dinastia Ming va buscar refugi sota la protecció de Pindale, establint-se a Ava el 1661 però aviat es va fer evident que tenia la intenció d'establir un regne a Birmània, i va esclatar la guerra amb els seus amfitrions. Els xinesos van devastar la terra al voltant d'Ava però no van aconseguir capturar-la, gràcies a la defensa que oferia l'artilleria portuguesa mercenària de Pindale, però Pye Min va donar un cop d'estat el i va trencar el setge i va ordenar que tots els xinesos amb l'excepció de Youlang, fossin matats.[11] El desembre de 1661, un exèrcit Qing de 20.000 homes comandat per Wu Sangui[12] va entrar a Taungoo exigint la rendició de Youlang, a qui foren entregats.[13] La resta del seu regnat va ser en gran part tranquil i Pye Min va morir el 1672, succeït pel seu fill Narawara.
El llarg i lent descens de la dinastia va arribar finalment al primer pla durant el regnat de Taninganway Min en forma d'inestabilitats internes i externes, enfrontant-se a una rebel·lió del governador de Pagan,[14] a l'assalt del territori birmà a principis de 1724 pels genets de Manipur, respost en una fracassada expedició de represàlia a Manipur el novembre de 1724, a la revolta del sud de Lanna el 1727, i no va poder recuperar la vall de Ping al voltant de Chiang Mai.[15] Els mon es van rebel·lar en 1740 i Smim Htaw Buddhaketi va restablir el Regne de Hanthawaddy,[16] i quan en 1747 Binnya Dala va ser proclamat rei, encoratjat pels francesos de l'Índia es va rebel·lar i en 1751 atacar Ava, que va conquerir el 22 de març de 1752 i Mahadhammaraza Dipadi va ser portat captiu a Pegu i visqué dos anys més abans de ser executat el 1754 a causa d'una sospita de rebel·lió.[17] La caiguda de la dinastia Toungoo s'atribueix a les debilitats institucionals de la capital, que van intensificar el partidisme i les disputes de successió, i l'impacte desigual del creixement del comerç i la inflació dels preus.
El 1752 Alaungpaya desafià el restaurat Regne de Hanthawaddy que acabava d'enderrocar la dinastia Taungoo, i el 1759, les forces d’Alaungpaya havien reunit tota Birmània (i Manipur) i expulsaven els francesos i els britànics que havien proporcionat armes a Hanthawaddy.[18]
Llista de reis
[modifica]- Tha-won-lek-ya vers 1250-1275
- Tha-won-gyi 1275-1317
- Tha-won-ngay 1317-1324
- Karen-ba 1324-1342
- Lek-ya-ze-ya-thin-gyaw 1342-1344
- Tauk-lek-ya 1344-1347
- Thinkaba o Thinpanka 1347-1363
- Pyaw-kyi-gyi (Pyanchi) 1363-1370
- usurpació pel regent, tres mesos 1370
- Pyaw-kyi-ngay 1370-1374
- Saw-ka-det 1374-1378
- Pun-gyi 1378-1392
- Saw-u 1392-1393
- Ta-ra-pya 1393-?
- Thamaing Pa-yun vers 1415-1421
- Sawluthinhkaya 1421-1436
- Diversos reis 1436-1471
- Sithukyawhtin 1471-1482
- Anarquia 1482-1486
- Minkyinyo 1486-1531
- Tabinshwehti 1531-1550
- Thamindwut 1550
- Thaminhtau 1550-1551
- Bayinnaung 1551-1581
- Nandabayin 1581-1599
- Filipe de Brito e Nicote 1599-1613
- Anaukpeitlun 1605-1628, funda la dinastia Nyaungyan o dinastia restaurada de Toungoo.
Dinastia restaurada de Toungoo, a Ava
[modifica]- Anaukpeitlun 1605-1628, funda la dinastia Nyaungyan o dinastia restaurada de Toungoo.
- Minredeippa 1628-1629
- Thalun 1629-1648
- Pindale 1648-1661
- Pye Min 1661-1672
- Narawara 1672-1673
- Minredyawdin 1673-1698
- Sane 1698-1714
- Taninganwe 1714-1733
- Mahadhammaraza Dipadi 1733-1752
- A Pegu 1752.
Referències
[modifica]- ↑ Reynaud, Yves. La minorité musulmane des Rohingyas en Birmanie: Histoires, quotidien et témoignages (en anglès). Editions L'Harmattan, 2021, p. 17. ISBN 9782140181030.
- ↑ 2,0 2,1 Htin Aung, Maung. A History of Burma (en anglès). New York and London: Cambridge University Press, 1967, p. 84-103.
- ↑ Aung-Thwin, Michael A. Myanmar in the Fifteenth Century: A Tale of Two Kingdoms (en anglès). Michael A. Aung-Thwin, 2017, p. 327. ISBN 9780824874117.
- ↑ 4,0 4,1 Lieberman, Victor B. Burmese Administrative Cycles: Anarchy and Conquest, c. 1580-1760 (en anglès). Princeton University Press, 1984, p. 29. ISBN 978-0691054070.
- ↑ Phayre, Lt. Gen. Sir Arthur P.. History of Burma (en anglès). 1967. Londres: Susil Gupta, 1883, p. 100-101.
- ↑ Charney, Michael. Arakan, Min Yazagyi, and the Portuguese : the relationship between the growth of Arakanese imperial power and Portuguese mercenaries on the fringe of mainland Southeast Asia 1517-1617. (en anglès), 1993, p. 1028 [Consulta: 14 desembre 2022].
- ↑ Simms, Sao Sanda «Great Lords of the Sky: Burma's Shan Aristocracy» (en anglès). Asian Highlands Perspectives, 29, 2, 2017, pàg. 48 [Consulta: 9 desembre 2022].
- ↑ «Bayinnaung» (en anglès). britannica. [Consulta: 3 gener 2023].
- ↑ Mousinho, Manuel de Abreu. Breve discurso em que se conta a conquista do Reino do Pegú na India Oriental: (en portuguès). Manuel de Abreu Mousinho, 1990, p. 34. ISBN 9789721029491.
- ↑ Rajanubhab, Damrong. Our Wars With the Burmese (en anglès). Bangkok: White Lotus, 2001, p. 218. ISBN 9747534584.
- ↑ Rajanubhab, Damrong. Our Wars With the Burmese (en anglès). Bangkok: White Lotus, 2001, p. 220-223. ISBN 9747534584.
- ↑ The Asiatic Journal and Monthly Register (en anglès). Parbury, Allen, and Company, 1838, p. 188–190.
- ↑ Shore, David Harrison. Last Court of the Ming China: The Reign of the Yung-li Emperor in the South (1647–1662). Princeton University, 1976, p. 208.
- ↑ Royal Historical Commission of Burma. Hmannan Yazawin (en birmà). 3. 2003. Yangon: Ministry of Information, Myanmar, 2003, p. 357.
- ↑ Royal Historical Commission of Burma. Hmannan Yazawin (en birmà). 3. 2003. Yangon: Ministry of Information, Myanmar, 2003, p. 363.
- ↑ William J. Topich, Keith A. Leitich. The History of Myanmar (en anglès). ABC-CLIO, 2013, p. 36. ISBN 9780313357251.
- ↑ Royal Historical Commission of Burma. Hmannan Yazawin (en birmà). 1–3. 2003. Yangon: Ministry of Information, Myanmar, 1829–1832, p. 392–395.
- ↑ Phayre, Lt. Gen. Sir Arthur P.. History of Burma (en anglès). 1967. Londres: Susil Gupta, 1883, p. 153.
Bibliografia
[modifica]- Dr. Than Tun (December 1968). "Administration Under King Thalun". Journal of Burma Research Society 51, Part 2: 173-188.
- Llista de reis Arxivat 2011-03-25 a Wayback Machine.
- Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.