Vänrikki Stoolin tarinat
Vänrikki Stoolin tarinat Kirjoittanut Johan Ludvig Runeberg |
Julkaistu 1848. Ruotsista suomeksi kääntänyt Paavo Cajander 1889. |
Maamme
[muokkaa]- Oi maamme, Suomi, synnyinmaa,
- soi, sana kultainen!
- Ei laaksoa, ei kukkulaa,
- ei vettä, rantaa rakkaampaa
- kuin kotimaa tää pohjoinen,
- maa kallis isien.
- On maamme köyhä, siksi jää,
- jos kultaa kaivannet.
- Sen vieras kyllä hylkäjää,
- mut meille kallein maa on tää,
- sen salot, saaret, manteret
- ne meist' on kultaiset.
- Ovatpa meille rakkahat
- koskemme kuohuineen,
- ikuisten honkain huminat,
- täht'yömme, kesät kirkkahat,
- kaikk', kuvineen ja lauluineen
- mi painui sydämeen.
- Täss' auroin, miekoin, miettehin
- isämme sotivat.
- Kun päivä piili pilvihin
- tai loisti onnen paistehin,
- täss' Suomen kansan vaikeimmat
- he vaivat kokivat.
- Tään kansan taistelut ken voi
- ne kertoella, ken?
- Kun sota laaksoissamme soi
- ja halla näläntuskan toi,
- ken mittasi sen hurmehen
- ja kärsimykset sen?
- Täss' on sen veri virrannut
- hyväksi meidänkin,
- täss' iloaan on nauttinut
- ja tässä huoltaan huokaillut
- se kansa, jolle muinahin
- kuormamme pantihin.
- Tääll' olo meill' on verraton
- ja kaikki suotuisaa:
- vaikk' onni mikä tulkohon,
- maa, isänmaa se meillä on.
- Mi maailmass' on armaampaa
- ja mikä kalliimpaa?
- Ja tässä, täss' on tämä maa,
- sen näkee silmämme;
- me kättä voimme ojentaa
- ja vettä, rantaa osoittaa
- ja sanoa: kas tuoss' on se,
- maa armas isäimme!
- Jos loistoon meitä saatettais
- vaikk' kultapilvihin,
- miss' itkien ei huoattais,
- vaan tähtein riemun sielu sais,
- ois tähän köyhään kotihin
- halumme kuitenkin.
- Totuuden, runon kotimaa,
- maa tuhatjärvinen,
- miss' elämämme suojan saa,
- sa muistojen, sa toivon maa,
- ain' ollos, onnees tyytyen,
- vapaa ja iloinen.
- Sun kukoistukses kuorestaan
- kerrankin puhkeaa;
- viel' lempemme saa hehkullaan
- sun toivos, riemus nousemaan,
- ja kerran laulus, synnyinmaa,
- korkeemman kaiun saa.
Vänrikki Stool
[muokkaa]- Mennyttä aikaa muistelen
- niin mielelläni vielä;
- niin moni armas tähtönen
- minulle viittaa siellä.
- Ken mua seuraa retkelle
- nyt Näsijärven rannalle?
- Siell' opin miehen tuntemaan,
- hän sotamies ol' ennen,
- nyt vänrikki ol' arvoltaan,
- vaikk' onni näytti menneen.
- Ties kuinka samaan talohon
- satuimme saamaan asunnon.
- Mies olin silloin kelvokas,
- niin luulin, vaikka miksi.
- Min' olin ylioppilas,
- mainittiin maisteriksi;
- hupaasti elin "mensallain",
- Stool, hän söin armoleipää vain.
- Minulla oli "vaakunaa"
- ja piippu merenvahaa;
- Stool poltti kototupakkaa,
- jos häll' ei pulaa pahaa;
- mut silloin sai vain sammaleen
- niveräpiippu täytteekseen.
- Oi kulta-aika riemukas,
- suloisin, armahaisin,
- kun nuor' on, ylioppilas,
- ja puutetta ei laisin,
- ja huolt' ei tuntis ollenkaan,
- kun viikset vain sais kasvamaan!
- En tiennyt muiden hädäst', en,
- ilosta sydän sykki;
- vahv' olin, punaposkinen,
- ja kaikki suonet tykki.
- Niin nuori olin, riehakas,
- ja ylpeä kuin kuningas.
- Mut hyljättynä majassaan
- Stool istui nurkumatta,
- loi nuottaa, imi piippuaan
- meluumme puuttumatta.
- Tuommoisten suhteen, sen mar ties,
- min' olin oikein aika mies.
- Minusta näky hupaisin
- ol' ukon käyrä varsi
- ja kasvot, jäykät liikkeetkin
- ja vanha vaateparsi,
- vaan konkkanenä erikseen
- sangattomine laseineen.
- Monesti menin ukon luo
- ilveilemähän suotta.
- Mik' iloni, kun suuttui tuo
- ja hältä ratkes nuotta,
- kun kädest' ukon kävyn vein
- ja paikoin väärän silmän tein!
- Hän silloin ylös kavahtaa,
- mun ovest' ulos työntää;
- sananen, hitu vaakunaa,
- ja taas hän rauhan myöntää.
- Ma tulin taas kuin ennenkin
- ja samoin taaskin ilveilin.
- Ett' oli nuori aikoinaan
- myös ukko kerran ollut,
- enemmän nähnyt matkallaan
- ja kauemmaksi tullut,
- en sitä silloin huomannut,
- siks' olin liian oppinut.
- En myös, ett' ilomielin hän
- verensä tuorehimman
- vuodatti eestä maamme tän,
- nyt mulle rakkahimman.
- Ma olin nuori, riehakas,
- hän vänrikki, ma kuningas.
- Mut moisiin ilveilyksihin
- vihdoinnkin kyllästyin mä.
- Kuink' oli, talvipäivääkin
- lyhyttä pitkästyin mä;
- olipa oikein outoa,
- ei tahtonut se loppua.
- Ma tartuin ensi kirjahan
- hakien huvitusta,
- ol' teos tuntemattoman
- se Suomen taistelusta;
- armosta vain tuo kanneton
- lie päässyt muiden joukkohon.
- Mukaani vein sen, kääntelin
- sivuja jonkin hetken,
- en tiedä, kuin näin esihin
- sain Savon miesten retken;
- ma lu'in rivin, lu'in kaks,
- vereni tunsin kuumemmaks.
- Näin kansan kaikki koittavan
- edestä kunniansa,
- näin sotajoukon voittavan
- nälissään viluissansa.
- Jokaista sanaa, lukeissain,
- suudella tahdoin innossain.
- Vaarassa, tulen keskellä
- tuon parven urhoutta!
- Mill' ansaitsit, maa raukka, sä
- noin suurta rakkautta,
- noin kallis kuinka olla voit,
- kun leiväks pettua vain soit!
- Aloille aatteheni mun
- vei tuntemattomille,
- uus elo syttyi sieluhun,
- aavistamaton sille;
- kuin siivin lensi aikani,
- oi, kuink' ol lyhyt kirjani!
- Se loppui, samoin iltakin,
- vaan hehkuvalla miellä
- mä lisää kuulla halusin
- ja selvitystä vielä
- niin moniin kohtiin hämäriin.
- Luo vanhan Stoolin läksin niin.
- Häll' oli paikka entinen
- ja työkin samanlainen.
- Vastaani lensi ovellen
- jo katse nurjamainen;
- olipa, kuin ois kysynyt:
- Vai yökskään ei saa rauhaa nyt?
- Mut muuttuneena tulin ma,
- miel' oli toisenlainen:
- "Luin Suomen viime sodasta,
- olenhan suomalainen.
- Mua lisää kuulla haluttais,
- ken tiesi teiltä sitä sais?"
- Näin lausuin. Silmäns' ihmeissään
- luo ukko nuotastansa;
- ne loistavat, kuin seisois hän
- edessä rintamansa:
- "Jotakin ehkä tietäisin,
- olinhan siellä minäkin."
- Ma istuin olkivuoteellen;
- sanella Dunckerista
- hän alkaa, töistä urhojen
- ja Malmi kapteenista;
- hänellä kasvot kirkastuu,
- oi, kuinka hän nyt kaunistuu!
- Hän veripäivät nänyt on
- ja käynyt surman tiellä
- ja voiton nähnyt tappion,
- jonk' äityy haavat vielä;
- häll' on niin paljon muistissaa,
- maailma mit' ei muistakaan.
- Siin' istuin hiljaa, kuuntelin,
- ei sanaa kadonnunna;
- puol'yö, kun sieltä erkanin,
- jo oli kulununna;
- hän saattoi minut ovellen,
- mua iloisesti kätellen.
- Nyt viettää yhdess' aljettiin
- eloa hauskaa ratki,
- murehet, riemut jaettiin
- ja yksin "vaakunatki".
- Nyt olin vain yl'oppilas,
- hän suurempi kuin kuningas.
- Ja ukon suust' on tarutkin
- ne, joita laulan tässä.
- Niit usein öisin kuuntelin
- pärehen liekinnässä.
- Ne korutont' on kertomaa,
- ne ota, kallis synnyinmaa.
Pilven veikko
[muokkaa]- Enempi kuin elämä on lempi,
- enempi kuin lempi moinen kuolo.
- Synkeässä metsäss' oli mökki,
- salomailla, syrjäss' aivan tiestä,
- missä syksyst' alkain sota liikkui.
- Vainolaisen silmä sit' ei nähnyt,
- tietä tallannut ei tänne vievää
- vihamiehen jalka; sanan toi vain
- verisistä tappeluista kaarne,
- vaakkuin ilman alla, taikka kotka,
- joka kylläisenä kuusess' istui,
- taikka hukka, joka hurmehista
- saalistaan vei korven komeroihin.
- Tuvassaanpa pitkän pöydän päässä
- isäntä nyt pyhäaatton' istui,
- huoahdellen arkihuolistansa.
- Kiinteästi käteen nojas poski,
- lujaan kyynärpääkin pöydän päähän,
- mutta silmä väliin syrjään vilkkui,
- pysymättä hiljaa paikallansa.
- Tuvass' olijoist' ei tuota nähnyt
- perhekunnasta, ei kumpanenkaan,
- tytär ei, ei myöskään ottopoika;
- sylityksin istuivat he vaiti,
- käsi kädessä ja poskitusten,
- lieden luona aivan huoletonna.
- Vanhus viimein loihe lausumahan.
- Viisahalle sanat oli selvät,
- vaikka vaan kuin huvikseen hän lauloi,
- niinkuin virsi vieri, sanat sattui:
- "Korven kuninkaaksi karhu syntyy",
- niin hän lauloi, "kankaan kauneeks honka;
- mutta ihmislapsesta et tiedä,
- suuruuteenko, voimaan, valtaan, vaiko
- tyhjään turhuutehen syntynevi.
- Tupaan talvisiltan' astui poika
- outona kuin metsän lieto lintu
- eksyessään ihmisasunnoille;
- pää se paistoi lakin haljenteista,
- kengän lumist' esiin pisti varvas,
- rinta paljas nutun riepaleista.
- Ken ja mistä? - Kysy: ken ja mistä?
- rikkahalta, joll' on isä, koti.
- Jokin tuuli kodistani tullee,
- taivaan pilvi taitaa veljen' olla,
- lunta vain yön jaloilla ma lienen,
- jonka pois hän polkee tupaan tullen. -
- Jaloilt' yön ei sulanutkaan lumi,
- tuulen kanss' ei vierryt Pilven veikko,
- poika jäi ja nuorukaiseks nousi.
- Ensi vuotensa hän juoksi jouten,
- toisna vuonna kaskea jo kaatoi,
- eikä vierryt kesä neljäs vielä,
- kun jo karhun tappoi, karjan surman.
- Mutta missä nyt on miehen maine,
- suurempi kuin seudun muiden miesten?
- Missä kasvattajan toivo? Tässä
- kyyryss' istuu vanhus, vuottain turhaan
- sanan verran sotatöistä kuulla,
- kuulla, kukistuuko maa vai kestää.
- Tajuta ei voi hän kotkan kieltä,
- käsittää ei kaarneen vaakkumista,
- saloon sanomaa ei vieras tuone;
- nuorukainen, ainoo tuki, turva
- tytön mieltä vain nyt tiedustaapi."
- Niinkuin kesäll' iltasella, milloin
- luonto vaiti on kuin pyhäpäivä,
- tuuliainen tulee näkymättä,
- lentäin nuolena, ja lampeen iskee,
- leht' ei liiku eikä havu huoju,
- jyrkän rannan ruohokaan ei häily,
- tyynt' on kaikki, syvyys yksin kuohuu -
- niin, kun laulun kuuli, nuorukainen
- äänet', umpimielin, liikkumatta,
- kaihdoksissa istui, vaikka veren
- sydämestä joka sana syöksi.
- Tytön luona istui kaiken iltaa,
- läksi levollen, kun muutkin läksi,
- näkyi nukkunehen ennen muita,
- mut jo aikaa ennen heitä nousten,
- kohta aamun ensi koittehella,
- hiipi tuvasta hän hiljaa yksin.
- Taivaan kannelle kun päivä pääsi,
- kaksi vain nyt nousi vuotehelta.
- Tupa siivottiin ja eine tuotiin,
- mutta kaksi vain nyt pöytään istui.
- Louna tuli, kolmatt' ei vaan kuulu.
- kirkas oli vielä ukon otsa,
- vedettömät vielä neidon silmät,
- mut vaikk' oli pyhä, ruoan jälkeen
- levolle ei kumpaineknaan mennyt.
- kului hetki, hidas kuin se hetki,
- kunnes pilvi, ilmarannalt' astuin,
- nousee, puhkee, raehtii ja raukee;
- lohdutellen sitten ukko lausui:
- "Kylän tie on pitkä, tyttäreni,
- suotkin vettynehet satehista,
- purot portahitta, vaarat jyrkät.
- Kulullen ken läksi koittehella,
- tuskin illaks jälleen joutunevi."
- Näin hän virkkoi, mutta kuulematta
- tytär istui, kukan kaltaisena
- joka yöksi kupuns' umpeen sulkee;
- mitä mietti, itseksensä mietti.
- Mut ei kauan istunutkaan impi,
- ei sen kauemmin, kuin rauko kasvi
- kastett' oottaa paahdepäivän jälkeen,
- niin jo vierähtikin poskipäille
- kyynelhelmi, ja hän hiljaa lauloi:
- "Tavannut kun sydämen on sydän,
- halpaa kaikk' on, mikä kallist' ennen,
- maa ja taivas, koti, isä, äiti.
- Enempi kuin maa on sylinsaanti,
- enempi kuin taivas silmän sini,
- kuiskekin, tuo tuskin kuuluvainen,
- enemp' on kuin isän, äidin käsky.
- Mikä lumoovampi lemmen voimaa,
- mikä paula pitää lempiväistä?
- Sorsana hän soutaa järven poikki,
- yli vuorten kotkan siivin kiitää,
- palajaa jo ennen puoltapäivää,
- kun vast' yöksi tiettiin tulevaksi."
- Vanhuksenpa, kun hän virren kuuli,
- huoli heräsi ja rauha rikkui;
- kadonnutta etsimään hän riensi.
- Vaiti tuvast' astui, vaiti korven
- polkuakin puoliumpinaista;
- metsän latvoille jo päivä laski,
- ennenkuin hän ensi taloon ehti.
- Kolkolta, kuin honka kankahalla,
- mistä tuhoten on kulo käynyt,
- näytti talo nyt, tuo rikas muinen;
- emäntä se yksin tuvass' istui
- lastaan nukkuvaista liekutellen.
- Niinkuin lintu, äkin kuultuansa
- pyssyn paukkehen ja luodin lennon,
- säpsähtää ja siivet lentoon luopi,
- niin, kun kuuli oven käyvän, säikkyi
- nuori vaimokin, mut kauhu muuttui
- riemuksi, kun vanhuksen hän huomas.
- Vastaan karkas hän ja käteen tarttui,
- vedet vieri hänen poskillensa.
- "Terve", niin hän virkkoi, "terve, ukko,
- tultuasi tuskahamme tänne,
- kolminkertaisesti terve tuolle
- kallihille, jonka kasvatit sa
- avuks kurjain, turvaks turvatonten!
- Istu, lepää, uupuneet on jalkas,
- ilomielin kuule, mitä kerron:
- Ankar' oli syksyst' alkain sota,
- maata ryösti Suomen mies ja ryssä,
- turvatonten toki säilyi henki;
- vaan ei vielä päivää siitä, milloin
- lähipitäjästä parvi seuras
- joukkojamme vihollista vastaan.
- Taisteltiin, ja voitto meni meiltä,
- harvat lähteneistä surma säästi,
- nekin hajallaan on niinkuin lehdet,
- joita tuulen tuisku lennättääpi.
- Kevättulvana nyt kosto kuohui
- koko seudun yli: miehet, vaimot,
- aseeton ja aseellinen lyötiin.
- Aamulla jo virta vyöryi meille;
- Kirkkoon ensi kertaa soitettaissa
- tännekin yks tuhon laine läikkyi.
- Mutta surutiedot suo mun jättää!
- Köysissä jo miehen' oli maassa
- verta virtas, väkivalta voitti,
- hätä suurin, eikä turvaa missään.
- Kättä kahdeksan jo mua raastoi
- niinkuin petoparvi saalistansa;
- sillointurva tuli, avun tuoja,
- Pilven veikko vyörähti kuin myrsky,
- väkivallan hääti, häijyt kaatoi.
- Tuvass' istun ryöstetyssä tässä,
- katon varpustakin köyhempänä;
- iloisempi tok' kuin ennen koskaan
- onnen päivinäni oisin nyt ma,
- jos tuo urho tulis tervehenä
- puolisoni kanssa kylän mailta,
- jonne vihollista vainosivat."
- Vanhus, viime sanan kuultuansa,
- nousi, kuin ois levännyt jo kyllin,
- mutta silmiss' asui synkkä huoli.
- Viipymään ei viihtynyt, vaan suoraan
- kylään rikkahasen päin hän riensi.
- Sinisalon taa jo painui päivä,
- kun hän, toivon vaiheella ja tuskan,
- kerkes asunnolle kirkkoherran.
- Tyhjä, kolkko oli vankka talo,
- raiskattu kuin paljaaks pantu saari
- järven jäältä nähden talvisyönä.
- Tuvass' yksin takan vieress' istui
- rampa sotamiesi, vanha Miekka.
- Nyt, kun ovi aukes ja hän vanhan
- tunsi tuttavan, hän pystyyn karkas,
- vaikka vaivain, haavain hervaamana.
- "Vielä", virkkoi, "päivä meille paistaa,
- polvi uus kun astuu polkujamme,
- voimaa, miehuutta kun viel' on maassa.
- Moinen kirkonmeno täss' on ollut,
- että laps, kun kehdossaan sen kuulee,
- lapsenlapsilleen sen kertoo vielä.
- Katso, julmana kuin petoparvi
- tuli voittoriemuin vainolainen,
- tänne surmaa, turmiota tuoden.
- Vähemmät nyt jääkööt virkkamatta,
- vaikk' ei nekään muistostani menne;
- mut kun murhiin muut jo kyllästyivät
- ja kun julmimmat vain jälkeen jäivät,
- silloin kurjuus yli partaan paisui.
- Kunnon kirkkoherra, siihen saakka
- vielä säästettynä, sidottiin nyt
- hurjaan hevospariin, siinä jalan
- seuratakseen raakaa ratsumiestä.
- Nopsa tuomio: jo hetkess' oisi
- käsi turta ollut, jalka herpo,
- harmaat hapset laahannehet maata.
- Yksin vanhus seisoi, taivahasen
- silmä katsoi, niinkuin katsoo silmä
- kun on kaikki maassa synkkää, mustaa.
- Kiitos Herran! Silloin apu joutui:
- hän, mi kankaan karehena syntyi,
- Pilven veikko, lentäen kuin leimaus,
- maahan iski, sorti sortajamme.
- Vertaisteni turviss' elän täällä
- niinkuin murtokuusi muiden päällä,
- heille kuormaks, inhoks itselleni.
- Arvo ois tok' elämällä vielä,
- jos tuo poika palais voittajana
- tappelusta kirkon tienohilta."
- Vanhus, viime sanan kuultuansa,
- riensi pois kuin tulen polttehelta;
- vaan jo vaalennut on' illan rusko,
- ennenkuin hän kirkonkylään ehti.
- Niin nyt savuun, tuhkaan kylä peittyi
- kuni pilveen hukkuu tähtitaivas;
- niin nyt kirkko kummullansa siinti
- kuni pilvest' yksinäinen tähti;
- niin ol' äänetön nyt synkkä seutu
- kuni kolkko syksy kuutamassa.
- Kaatuneiden soturien kesken,
- ystäväin ja vainoojain, kuin varjo
- niitettyä vainiota myöten
- vanhus kulki. Kuollutt' oli kaikki,
- hengen huoahdustakaan ei kuultu.
- Vasta polun polvikkahan päässä,
- raunioiden kautta raivaellun,
- tiestä syrjäss' istui nuorukainen
- verenvuodannasta uupuneena.
- Kasvot kalvakat taas punehtuivat,
- vienosti kuin illan valkopilvet,
- silmä sammuvainen loisti jälleen,
- kun hän havahtuen ukon huomas.
- "Terve", virkkoi, "nyt on kuolo helppo,
- nuorna kaatuen kun saapi kuolla
- voittajana, maataan varjellessa.
- Terve sä, maan turvan kasvattaja,
- mutta kolminkertaisesti terve
- tuolle jalolle, mi meitä johti,
- yksin mahtavampi kuin me kaikki.
- Sorrettuna joukkomme jo seisoi,
- hajallaan kuin karja kaitsijatta,
- toivotonna, kuoloon tuomittuna.
- joukon järjestäjää meill' ei ollut,
- käskyä ei annettu, ei kuultu,
- kunnes korven komeroista ryntäs
- poika kerjäläisen sankarsilmä,
- ja meit' äänens' otteluhun käski.
- Into uusi sydämiin nyt syttyi,
- pelko postui, hänet tunsi kaikki,
- hänen kanssaan miekan melskehesen
- riensimme kuin ruoikkohon myrsky.
- Katso kirkkoon päin, kuin pitkin tietä
- vihollist' on kaattuna kuin kortta
- korren viereen niittomiehen tiellä;
- siin' on ura sankarin, ma häntä
- silmin seurasin, kun jalka petti,
- kuolossakin aatos häntä seuraa."
- Lausui näin, ja silmä hiljaa sammui.
- Hiljallensa sammui myöskin päivä,
- valju kuu, yön aurinko, vain yksin
- matkamiestä kirkkotarhaan näytti.
- Aituuksen kun sisään vanhus astui,
- ristein keskellä hän siellä huomas
- kasanjoukon kolkon, äänettömän
- niinkuin nurmen alla nukkujatkin.
- Vanhusta ei vastaan kenkään tullut,
- tulijaa ei kenkään tervehtinyt,
- silmäystäkään ei kenkään suonut.
- Kansanjoukkohon kun vanhus astui,
- kaatuneen hän näki nuorukaisen;
- verin tahratunkin tuon jo tunsi.
- Kuni honka, närehikköön kaattu,
- vielä maassa maaten verratonna,
- virui vihollisten keskell' urho.
- Vaan kuin ukkosliekin lyömä seisoi
- kasvoin vaalein, värisevin huulin,
- kädet ristissä ja vaiti vanhus,
- kunnes sanoiksi jo suru puhkes:
- "Voi, nyt harja majastani murtui,
- rae viljan sorti saraltani,
- taloa arvokkaamp' on hauta.
- Voi, kun tuollaisena sun näen jälleen,
- kunniani, vanhuuteni turva,
- taivaan lahja, äsken suuri, jalo,
- nyt kuin hiekka halpa, jolla makaat."
- Tuskissaan näin vaikeroitsi vanhus,
- mutta kohta kuului ääni toinen,
- ääni tyttärensä, äsken tulleen:
- "Kallein kaikesta, mit' ompi maassa,
- olit sylihini suljettuna,
- kahta verta kalliimpi nyt vielä
- olet mulle mullan sulhosena.
- enempi kuin elämä on lempi,
- enempi kuin lempi moinen kuolo!"
- Näin hän virkkoi vaikeroitsematta,
- astui hiljaa kaatunehen luokse,
- laski polvillensa, huivins' otti,
- luodin lävistämän otsan peitti.
- Äänetönnä sankarjoukko seisoi,
- niinkuin metsä, miss' ei lehti liiku;
- vaiti myöskin seisoi vaimoparvi,
- tuskaa suurta suremahan tullut.
- Mutta jalo tyttö virkkoi taasen:
- "Jospa joku toisi vähän vettä,
- veren poskilt' että pestä saisin,
- vielä kerran päätä silitellä,
- silmät nähdä, sulot kuolossakin;
- riemulla nyt näyttää tahtoisin ma
- Pilven veikon, köyhän kerjäläisen,
- josta kasvoi kotimaamme turva."
- Vanhus nää kun neidon sanat kuuli,
- turvattoman näki vieressänsä,
- taasen äänell' äänsi sortuneella:
- "Voi nyt, voi nyt sua, tytär parka;
- auvon auvo, turvattoman turva;
- huolten hoiva, isä, viekko, sulho,
- kaikki tuossa kadonnut on sulta,
- mennyt kaikk', ei mitään sulle jäänyt."
- Parkuun tuosta tyrskähti nyt parvi,
- vedetönt' ei ollut silmää siellä,
- mutta jalon immen kyynel kiilsi;
- kuolleen käteen tarttuen hän lausui:
- "Murheell' ei saa muistoasi viettää,
- ei kuin sen, mi mentyään jää unhoon;
- suo itkevä on isänmaasi,
- niinkuin kasteen itkee suvi-ilta,
- tyynnä, loistavana, laulullisna,
- toivoin uuden aamun syleilystä."
Sotavanhus
[muokkaa]- Hän korkeana nousi
- pimeessä nurkassaan,
- viel' oli köyrynäkin
- hän kookas varreltaan;
- mut muuttunut hän oli
- täll' erää paljonkin,
- soturiryhti jalo
- ukossa nähtihin.
- Hän ruoturina muuten
- eleli vanhoillaan;
- sodista muinaisista
- jäi saaliiks arvet vaan;
- koditta käytyänsä
- mont' aikaa eellehen
- hän Röikön torppaan viimein
- pääs' Alavutehen.
- Nyt äkkiä hän nousi,
- kuin herännyt hän ois,
- ja päältään arkiryysyt
- kaikk' alkoi heittää pois,
- pan' ylleen pyhävaatteet,
- mont' aikaa säästyneet,
- ja jakoi kahtahalle
- kähärät valjenneet.
- Näin sotamies nyt nähdään
- valmiina matkallen:
- jalolta näyttää puku
- tuo sinikeltainen,
- ja vaskihela-hattu
- on päässä korkea,
- muodossa tuonen tyynyys,
- ja sauva kourassa.
- Päiv' ompi elokuuta
- seitsemästoista nyt;
- taas aurinkokin paistaa,
- mont' aikaa piileillyt,
- vesillä, mailla tuuli
- vain hiljaa henkäilee;
- mihinkä kaunis ilma
- nyt vanhaa viettelee?
- Mihinkä tällä kertaa
- nyt ukon käynee tie?
- Kotiko hälle kolkko
- ja nurkka ahdas lie?
- Miks pyhävaatteisiinsa
- pukeutunut hän on,
- olisko mieli hällä
- nyt mennä kirkkohon?
- Mut Herran huonehessa,
- ei kellot soineet nyt,
- ja kirkko oli tyhjä
- ja ovet teljetyt.
- Mit' oiskaan temppelissä
- nyt ollut tehtävää,
- kun mikään kirkkopyhä
- ei ollut päivä tää?
- Mut palveltiinpa Herraa
- tok' äijän mielestä,
- ja jos ei kirkossakaan,
- niin kirkon vieressä:
- tuoss' seisoi harjanteella
- ja siitä järvehen
- nyt Suomen sankarjoukko
- maatansa varjellen.
- Päiv' ompi elokuuta
- seitsemästoista tää,
- ja pyhäks sitä katsoo
- soturi harmaapää.
- Miss' Suomen lippu liehuu,
- hän sinne astelee,
- nähdäkseen, kuin nyt Herraa
- Adlercreutz palvelee.
- Taas miel' on ukon kuulla
- kalsketta kalpojen,
- nuo vanhat tutut äänet,
- sävelet tykkien,
- näin muistiin johtaa nuoruus,
- sen uljuus, urhokkuus,
- ja nähdä, verityössä
- kuin kestää polvi uus.
- Näin aikeens' selitellään,
- niin ehkä olikin,
- ei mietteit' ukon nähty,
- vain käynti nähtihin:
- kuink' astui tyynnä aivan
- ja viimein joutui niin
- mäelle kirkon, missä
- tuimimmin taisteltiin.
- Tiepuoleen siihen ukko
- istahtaa katsomaan
- uroja Suomen ynnä
- väkeä vieraan maan;
- miss' sota tuimin, siitä
- ei silmä siirry pois,
- ja usein muoto loistaa,
- kuin kirkastettu ois.
- Yhäti luodit lentää
- sivuitse äijän vaan,
- ylt'ympäriltä tuoni
- nyt leikkaa viljojaan;
- mut ukko siinä istuu
- pelotta, huvikseen,
- ei ykskään luoti tohdi
- kajota vanhukseen.
- Ja vaihtelevin vuoroin,
- kuink' onni milloin suo,
- luo äijän läheneepi
- tää joukko taikka tuo;
- mut kuinka taistellaankin,
- hän rauhass' olla saa,
- Venäjän mies ja Suomen
- suo hälle kunniaa.
- Niin aika kuluu, päivä
- jo pyrkii maillehen,
- silloinpa Suomen joukko
- jo pääsee voitollen,
- ja esteet kaikki sortuu,
- ja ryssät pakenee,
- ja ukon ympärillä
- taas melske vaikenee.
- Kun harjult' alas sitten
- jo parvi viimeinen
- sivuitse äijän marssii,
- hän nousee seisaallen:
- "Te Suomen urhot nuoret,
- täss' onko ketäkään,
- ken sanat tahtoo kuulla
- soturin harmaapään?"
- "Täst' ilopäivästänsä
- hän teitä kiittää saa:
- ei ole koskaan nähnyt
- hän työtä jalompaa.
- Viel' osatahan voittaa,
- oi, kiitos, Jumala!
- Viel' elää isäin henki,
- on Suomess' urhoja."
Luutnantti Zidén
[muokkaa]- Zidén, tuo urhea luutnantti,
- tavan ainaisen piti tään:
- etumaisena kulkea tahtoopi.
- "Hei, Vaasan-poikani, eespäin,
- nyt joutua vaan kysytään!"
- Ens miehenä vaarahan ryntäilee,
- väen käskevi seuraamaan.
- Jumal'auta, jos joku kuhnailee,
- kun Zidén on huutanut kerran:
- "Hurraa, pojat, eespäin vaan!"
- Näin pient' oli joukkoa neuvoillut
- miten itse hän parhain ties;
- äkseerauksista et piitannut,
- komentonsa se tää oli vainen:
- "Mars, jäljissäin joka mies."
- Ei taakseen katsonut, eespäin vaan,
- kun vaaraan ryntäsi näin;
- ja seuraa saiko hän joukostaan,
- sen harvoin huomasi ennen
- kuin liekkiin karkasi päin.
- Nyt vasta, kun tultua ryssäin luo
- rupes lyömähän, hakkaamaan,
- hän katsoi kuinkahan ehtivät nuo
- hänen Vaasan-poikansa rakkaat,
- joko joutuivat kahakkaan.
- Jos sattui niin, ett' ympärillään
- näki nyt koko parvensa,
- kas silloin huusi hän mielissään:
- "Hurraa, sepä sukkela temppu,
- nyt ollahan herroina!"
- Mut jos väki käy, kun juosten hän
- sodan liekkihin ennättää:
- "Jumal'auta, minkä nyt saan häpeän!
- Kuin kilpikonnat he käyvät,
- taas joukkoni jälkehen jää."
- Viiskymment' urhoa johti hän näin,
- kun alkoi taistelu maan;
- mut joukko se harventui vähittäin,
- kakskymmentä Vaasan-poikaa
- nyt jäljellä häll' oli vaan.
- Mut suuriko joukko vai pienempi,
- Zidén mitä siitä ties?
- Yhä niinkuin ennenkin komensi:
- "Nyt joutu on tarpehen, poiat,
- mars, jäljissäin joka mies!"
- Oli Virran tappelu parhaillaan,
- hänen tuo oli viimeinen,
- ja kaikki nyt riippui hetkestä vaan,
- Fahlander, Malm ja Duncker,
- ne ryntäsi rannallen.
- Ei ollut heitä kuin sataa kuus,
- tuhat miestäpä Tut¹kow toi;
- mut näin tuo uljas Fahlander huus:
- "Nyt mennähän kolmin joukoin,
- kuka ensin ehtiä voi?
- Fahlanderin lauseen kuuli Zidén,
- pian kyllä sen nähdä saa.
- "Edespäin!" hän huus, "jalat liikkeeseen;
- hurraa, pojat vaasalaiset,
- se nyt mies, joka kiiruhtaa!"
- Useastipa kyll' oli huutanut näin
- sekä käskenyt joukkoaan,
- ei ennen noin toki hurjin päin,
- noin kiirein ryssien kimppuun
- hän rientänyt milloinkaan.
- Likikään ei muut viel' ennättänyt,
- hän kun kolme jo haavaa sai.
- Hänen voimans' uupui, taakseen nyt
- hän katsoi, kuinka ne kulki,
- pojat apuun ehtikö, vai.
- Hän vaipui maahan ja katsahti.
- Mitä nyt! Tämä ihmeeks käy!
- Vieressään vanha on korpraali,
- yks ainoa Vaasan-poika,
- mut toisia vaan ei näy.
- Tuli ryntäysjoukko jo kohdallen,
- Zidén sitä tarkastaa:
- "Mut tuosta ma mieheni kai tavannen?"
- Vaan turhaa, ei näy heitä,
- nyt ei malta hän kauempaa.
- "Näen muiden jo voittohon rientelevän,
- mun miehiäin' en vaan nää.
- Jumal'auta, minkä nyt saan häpeän!
- Kuin kilpikonnat he käyvät,
- taas joukkoni jälkehen jää."
- Mut silmäns' sammuvan auki nyt luo
- korpraali, kun kuulevi sen:
- "Vait, herra, ei paikallaan puhe tuo,
- häpeästä ei nyt sovi haastaa,
- te urhoja johditten."
- "Väki muu jos näin olis ryntäillyt,
- niin monta ei sortunut ois.
- Joka mieshän meistä on kaatunut nyt,
- etupääss' oli Vaasan joukko,
- siis sen tuli korjasi pois."
- "Taaks' ette te enää silmänneet,
- kun käskitten: 'edespäin!',
- mut teitäpä kaikk' ovat seuranneet,
- eik' yksksään muuten jäänyt
- kuin urhona kaatuen näin."
- Veriseltäpä hiekalta kättään vain
- luutnantti se nyt kohottaa,
- näkö kirkastuupi ja riemahtain
- povi kuolinhetkenä nousee,
- hän hattua heiluttaa:
- "Vai kunnialla he kaatuivat,
- sekä ehtivät ensiksi,
- ja jäljissäin mua seurasivat,
- hurraa, sepä sukkela temppu,
- nyt kuollahan herroiksi!"
Torpan tyttö
[muokkaa]- Ja päivä laski, suvinen tul' ilta ihanainen,
- majoille, maille valahti jo rusko sammuvainen,
- väsynyt päivän vaivoista miesjoukko vaeltaa,
- työn tehtyään se kotihin iloiten palajaa.
- Työns' on se tehnyt, niittänyt on viljan kallihimman,
- vihollisjoukon vanginnut tai lyönyt rohke'imman.
- Kun päivä nous, se taisteluun jo oli lähtenyt,
- kun voitto viimein saatihin, ol' ilta ehtinyt.
- Lähellä kenttää taistelun, tuon kestävän ja hurjan,
- tiepuolessa sä töllin näit puol'aution ja kurjan.
- Tuvanpa portaall' ääneti siin' istuu neitonen,
- palausmatkaa hiljaista urosten katsellen.
- Hän katsoo niin kuin etsivä; mik' ompi huolenansa?
- Kirkkaampi illan ruskoa on hohto poskillansa.
- Hän katsoo hartaast', ääneti; - jos kuuntelisi hän
- niin kuin hän katsoo, kuulis hän sydämnes' sykkivän.
- Mut joukko kulkee kulkuaan, ja tyttö silmillänsä
- jokaiseen riviin, mieheenkin lähettää kyselmänsä;
- kyselmä ujo, kaihtava ja äänetön on tää,
- hiljempi huokaustakin, povesta hiipivää.
- Miesjoukko siitä sivuitse kun kulkeneeksi saapi,
- ja loppuu rauha raukan tuo, jo rinta raukeaapi;
- ei vaikeroi hän, otsa vaan se vaipuu kätehen,
- ja kyynelvirta kuumalle valuvi poskellen.
- "Mitäpä itket? Huoli pois! Viel' ompi toivomista,
- oi, äitis ääntä kuulehan, ei tyhjää itkemistä;
- hän, jota äsken joukossa ei silmäs keksinyt,
- elossa on, sua muisti hän ja siksi elää nyt."
- "Sua muisti hän, ja noutanut hän on sun äitis mieltä
- ja, niinkuin pyysin lähteissään, väistynyt vaaran tieltä.
- Ei mielens' ollut sotimaan, pakosta seuras hän,
- pois meist' ei kuolla tahtonut eik' ilost' elämän."
- Vavahtain tyttö heräsi suruisist' unelmista,
- kuin aavisus ois häirinnyt sydämen kaipaamista.
- Ei viipynyt hän, katseen loi pikaisen kentällen
- ja läksi hiljaa, hiipi pois, hämyhyn kadoten.
- Kuluvi hetki, toinenkin, jo yö on ehtimässä,
- hopeina pilvet hohtavat, mut maa on hämärässä.
- "Hän viipyy vielä; turha on, oi tytär, tuskasi,
- jo ennen päivän koittoa on täällä sulhosi."
- Ja tytär tulee, hiljalleen hän astuu äidin luokse;
- ei enää sulosilmistä nyt kyynelvirrat juokse,
- mut kylmä niin kuin tuuli yön käs' tervehtivä on,
- ja vaaleampi pilveä on poski rusoton.
- "Tee hauta mulle, äitini, jo päättyy päivät multa;
- paennut taistelua on tuo kurja sulho-kulta,
- mua muistanut ja itseään, ja sua kuullut vaan,
- ja veljein toivon pettänyt ja isiensä maan."
- "Kun tuli muut, mut armas ei, hänt' itkin kaipaellen,
- ma luulin hänen kaatuneen uroona tanterellen;
- suruni oli suloinen, ei haikea kuin nyt,
- hänt' oisin tuhat vuottakin ma surra mielinyt."
- "Voi äiti, yöhön pimeään ma etsin kaatuneista,
- mut noita armaan kasvoja ei ollut kellään heistä.
- Viekkaassa tässä maailmass' en viihdy kauempaa,
- kuolleissa kosk' ei ollut hän, ma toivon kuolemaa."
Sven Dufva
[muokkaa]- Sven Dufvan isä köyhä ol', viraton kersantti,
- jo ikämies, kun Kustavin sodassa taisteli;
- maatilkustansa niukan sai nyt leipäpalasen,
- ja lasta häll' ol' yhdeksän, ja nuorin niistä Sven.
- Älyä kuinka äijällä lie ollut itsellään
- jaella lapsijoukollen, ei tiedä yksikään;
- mut vanhemmille varmaankin lie liiaks antanut,
- kuin nuorimmalle muuta ei kuin hiukka ripponut.
- Pojasta tuli kuitenkin väkevä, harteva,
- kuin orja raatoi pellolla ja kaatoi kaskea,
- ol' iloisempi, nöyrempi kuin moni viisaskaan
- ja töitä teki kaikkia, päin mäntyyn kaikki vaan.
- "Miks, Herran nimess', aikonet sinäkin, poloinen?"
- näin ukko Dufva useinkin saneli tuskaillen.
- Kun laulu tuo ei loppunut, Sven maltin menettää
- ja itse käypi miettimään, min parhain ymmärtää.
- Kun tuli Dufva kersantti siis kerran jällehen
- ja laski vanhaa virttänsä: "Voi, miks aiot, Sven?"
- niin aivan ukko ällistyi, kun poika aukaisi
- leveän suunsa, vastaten: "He, sotamieheksi!"
- Ivaten vanhus hymyili. "Sinäkö, nulikka,
- sinäkö sotamieheksi? He, tiedä huutia!"
- "Niin", lausui poika, "täällä teen ma kaikki hullusti,
- ehk' eestä maan ja kuninkaan on kuolla selvempi."
- Tuost' ukko Dufva hämmästyi ja heltyi itkemään;
- Sven, pussin selkääns' ottaen, läks joukkoon lähimpään.
- Hän terve oli, mittava, no, muusta huoli viis,
- rekryytiks väkeen Dunckerin pääs tinkimättä siis.
- Tulipa sotatemppuja nyt Dufva harjoittaa,
- se omituist' ol' laatuaan ja nähdä hupaisaa;
- korpraali huusi nauraen ja nauroi huutaen,
- Sven toimessa ja leikissä ol' yhtä totinen.
- Niin uupumaton oli hän kuin tuskin yksikään,
- hän maata polki tömisti ja astui hiessään;
- mut käännöstä kun käskettiin, he pettyi ainiaan,
- tek' "oikeaan" ja "vasempaan", päinvastoin aina vaan.
- "Jalalle pyssy" oppi hän ja "pyssy olkahan",
- tanahan laski painetin ja teki kunnian;
- vaan "kunniaa" kun huudettiin, hän laski painetin,
- kun pyssyn piti jalalle, se olkaan lensikin.
- Näin tuli Dufva kuuluksi äkseerauksestaan,
- ja kaikki, miehet, päälliköt, ne häntä nauramaan.
- Mut vakaana hän astui vain ja tyytyi kaikkihin
- ja toivoi aikaa parempaa, - niin sota syttyikin.
- Kun joukon tuli lähteä, niin miehet miettimään,
- kyllinkö viisas Dufva lie sotahan lähtemään.
- Hän antoi heidän hölpöttää ja tyynnä tuumi vaan:
- "Jos muiden kanss' en mennä saa, tok' yksin mennä saan."
- Omasta kohden kuitenkin sai pyssyn, rensselin,
- leirissä teki rengin työt, sodassa soturin;
- mut passaukset, tappelut käv' yhtä juoheaan,
- eik' araks häntä mainittu, vaan hupsuks toisinaan.
- Paluuta tehtiin, ryssä tuo hätyytti ahdistain,
- ja jokivartta Sandels nyt peräytyi verkkaan vain.
- Vähäisen matkan päässä siit' on porraskäytävä,
- ja siinä seisoi miestä vain noin parikymmentä.
- Tien korjuu heillä toimena, ja, työnsä tehtyään,
- etäällä sodan melskeestä pitivät lystiään
- ja lähitalost' ottivat, mit' irti saivat vaan;
- Sven Dufva myötä oli myös, hän pantiin passaamaan.
- Mut toista tuli, törmältä kun täyttä vauhtia
- riens' adjutantti Sandelsin, hevonen vaahdossa:
- "Jumalan tähden, portaallen, aseihin", huusi hän,
- "vihollisjoukon tiedetään täst' yli pyrkivän."
- Päämiehelle hän lisäsi: "Te silta purkakaa,
- jos voitte, muuten viimeiseen verehen taistelkaa!
- Hukassa kaikk' on, taaksemme jo ryssät ennättää;
- apua saatte, kenraali jo tulla lennättää."
- Hän kiiti pois. Mut ehdittiin töin tuskin sillallen,
- kun ryssäparvi täyttävi jo rannan vastaisen.
- Se laajenee, se taajenee, se tähtää, laukaisee;
- jo suomalaista kahdeksan ens paukaus pyyhkäisee.
- Ei hyvä enää viipyä, jokainen häikähtää.
- Taas paukaus, ja jäljelle vain viisi miestä jää.
- "Kivääri sojoon, taaksepäin!" nyt komennettihin.
- Sven Dufva yksin hairahtui ja laski painetin.
- Käännöskin Dufvan taaksepäin ol' eriskummainen:
- peräytymään kun käskettiin, hän hyökkäs sillallen
- ja seisoi siinä jäykkänä, vakaana, vanhoillaan,
- kaikille valmis neuvomaan paraita temppujaan.
- Ei aikaakaan, niin saakin hän jo niitä osoittaa,
- kun silta täyteen ryssiä samassa tuoksahtaa.
- Yks toisen perään rynnähtää, mut heistä joka mies sai
- oikeaan ja vasempaan, niin että tempun ties.
- Käsinpä tät karhua ei voitu kukistaa,
- ja lähin mies se luodilta hänt' aina varjoaa;
- mut ryssäin kiihtyy rohkeus, kun toivo heikkenee;
- nyt Sandels saapuu, huomaapi, kuin Dufva ottelee.
- "Hyv' on", hän huutaa, "niin, kas niin, sa poika urhoinen,
- äl' yli päästä perhanaa, niin, vielä hetkinen!
- Noin suomalainen taistelee, se vasta soturi.
- Avuksi, pojat, rientäkää, tuo meidät pelasti."
- Ja ryssä huomas rynnäkön nyt tyhjään käynehen,
- vihollisjoukko kääntyi pois, hitaasti kulkien.
- Kun tyynt' on kaikki, ratsultaan käy Sandels rantahan
- ja kysyy miestä, sillalla min näki sotivan.
- Sven Dufvaa näytetään. Hän on jo loppuun taistellut
- ja taistellut kuin mies, ja nyt on taisto tauonnut;
- hän näyttää siihen nukkuneen lepäämään leikistään.
- Vakaampi ei, mut kalvaampi on paljon entistään.
- Ja Sandels silloin kumartuu kuollutta katsomaan,
- ei tuntematon ole tuo, vaan tuttu vanhastaan;
- mut alla hänen rintansa punoittaa nurmi nyt,
- on luoti käynyt sydämeen, on veri ehtynyt.
- "Se luoti tiesi paikkansa, sit' eipä kieltää voi,
- enemmän tiesi se kuin me", näin kenraal' aprikoi,
- "ei kajonnut se heikkohon ja huonoon otsahan,
- parempahan se pyrki vain, jalohon rintahan."
- Ne sanat sotajoukossa levisi yleiseen,
- ja kaikki myönsi Sandelsin totuuden lausuneen:
- "Älyä kyll' ei Dufvalla lie liiaksi ollutkaan,
- pää huono oli", arveltiin, "mut sydän paikallaan."
Von Konow ja hänen korpraalinsa
[muokkaa]- "Ma sinut nostanut olen liejustas
- tuon tuikan varjon vuoks sinun kulmillas,
- ma sulle paikan hankin ja palkankin,
- tein soturista halvasta korpraalin."
- "Ja joka taisteluss' olet seissyt näin
- kuin vertainen ja kumppani vieressäin;
- sun nopsaks, urheaks olen kiitellyt."
- Näin Konow äissään Braskia sätti nyt.
- "Sinusta kannett' aina nyt kuulen vaan,
- sua kaikkialla pöyhkeäksi moititaan;
- paraikaa tähdätessähän miestä
- lyöt ja ylvästellen mälliä kahta syöt."
- Mut Brask hän saarnaa yrmivi majurin:
- "Mies halpa arvon sain tosin korpraalin,
- mut alttiist' uljuudestani sain ma sen
- ja hurmehesta nousin, mut liejust' en."
- "Jos lyönkin joskus, ken sitä kummaksuu,
- teen niinkuin tekin teette ja moni muu;
- vaikk' yksin löisittekin, mä mairetyön
- suon muiden tehtäväksi ja myöskin lyön."
- "Tuon vieruskumppanuuteni kunniaks
- on kaikkein nähdä mälliä suussain kaks;
- vaan halpaa jos se kunnia teistä ois,
- voin toisen mällin suustani heittää pois."
- Ja Konow silmin katsovi säihkäävin:
- "Mies oiva oot ja saakelin ylväskin.
- Sun paikkas vastakin mua vierin on,
- hädässä moisest' on apu verraton."
- Koht' alkoi taisto, jääkärijoukollans'
- von Konow metsään ryntäsi, Braski kanss'.
- Korpraali oli jylhä, ja majuri
- hän, huuli lerpass', ampui ja kiroili.
- Jo neljä tiimaa näin oli noituillut,
- vaan viel' ei ollut taistelu muuttunut.
- Hän tiellään kaatuneen näki jonkun vaan,
- puu puulta ryssä pois veti joukkojaan.
- "Hiis", ärjyi hän," ei käy se nyt ensinkään,
- männyistä kuoren lentävän kyllä nään,
- vaan suojass' ompi ryssä, hän pääsee pois;
- te tähtäätte kuin silmiä teill' ei ois."
- Viimeisen sanan hän tuskin suustaan saa,
- kun maahan Braskin tuustista kellahtaa;
- kas siinä vastausta jo liiaksikin,
- moist' ei ois luullut tohtivan korpraalin.
- Vihasta kalvistuin kävi kalpaan nyt:
- "Mit' olet, lurjus, tehdä sä hirvennyt?
- Nyt perkeleell luusi ja nahkas möit,
- kun päällysmiestäs keskellä sotaa löit."
- Mut Brask seisoi tyynenä vanhallaan:
- "Pidättäkäätte pamppua hetkeks vaan,
- siks että palkan tuolle ma maksaisin,
- jok' ampu teitä, juuri kun tuustaisin."
- Näin lausui Brask nyt tähtäsi pyssyllään;
- ja pensaan taakse huomasi äkkiään
- von Konow miehen kaatuvan parrakkaan,
- noin kaskymment' askelta heistä vaan.
- "Vai tuonko luoti vinkasi korvissain,
- kun äsken sulta, ystävä, tuustin sain?
- Kas, sepä miehen työt' oli kerrassaan,
- sen tuskin unhotan minä milloinkaan."
- Brask Konowill' on vuosia viettänyt;
- he yhdess' aina nähdähän käyvän nyt,
- useinkin niinkuin ystävät rakkaimmat,
- mut melkein yhtä taajaan jankkaavat.
Kuoleva soturi
[muokkaa]- Lemulla oli verinen
- jo päivä päättynyt
- ja kaatuneitten viimeinen
- valitus viihtynyt;
- maa, meri, kaikki pimeni,
- yö niinkuin hauta vaikeni.
- Ja rannalla, miss' oteltiin
- tää päivä umpehen,
- soturi vanha huomattiin,
- Suursaaren aikuinen;
- käs' otsall' on, ja kelmennyt
- on poski, veri ehtynyt.
- Ei hänen jäähyväisiään
- omainen kuulla saa;
- maa, jota kastaa verellään,
- ei ole synnyinmaa.
- Kotinsa Volgan rannall' on,
- tääss' on hän vieras suomaton.
- Hän sammuvan luo katsehen
- välistä ylöspäin.
- Hiekalla saman tanteren,
- kanss' ukon vierekkäin,
- on nuorukainen kylmennyt;
- sitäpä ukko katsoo nyt.
- Kun sota riehui, luodit soi,
- he elon innoissaan
- toisiinsa vihan tulta loi,
- mitellen miekkojaan.
- Nyt nuoren miel' ei sotihin,
- ja rauhaa pitää vanhuskin.
- Kuluupi yhä hetket yön.
- Mist' airon loiske tuo?
- Kun tanterelle verityön
- kuu valoansa luo,
- vesillä nähdään venonen,
- ja maalle soutaa neitonen.
- Hän käy kuin haamu rauhaton
- kautt' tuonen niittomaan,
- Ruumiita katsoo, vaiti on
- ja kyynelehtii vaan.
- Hiljaista hänen käyntiään,
- sit' ukko katsoo ihmeissään.
- Mut kulkeiss' yhä neitosen
- hymyilee lempeemmin
- suruinen silmä vanhuksen
- ja miettiväisemmin.
- Sydän se aavistanut lie,
- mihinkä tytön kävi tie.
- Hän vartoi: tyttö läheni,
- kuin sanan saanut ois,
- niin suoraan, tyynest', ääneti,
- kuin henki häntä tois,
- hän tuli. Paistehella kuun
- nyt silmä sattuu kaivattuun.
- Hän näkee, nimen huudahtaa,
- ei sanaa vastaan soi;
- hän syliin hälle suikahtaa,
- syleillä ei se voi;
- puhkaistu rint' on riutunut,
- kaikk' ääneti ja kuihtunut.
- Kyynelpä silloin sotilaan
- poskelle vierähtää,
- hän silloin lausuu sanan vaan,
- jok' yöhön häviää,
- ja nousee, astuu askelen,
- ja kuolee neidon etehen.
- Tulkitsematon sana tuo
- ja katse suruinen.
- Sanopa, mitä virkkoi nuo
- ja vedet silmien?
- Ja neidon luo kun päästyään
- hän kuoli, mitä miettikään?
- Mielenkö rauhaa kaivaten
- viel' ääntään korotti?
- Sovintoako rukoillen
- hän neitoon katsahti?
- Suriko, että lapset maan
- vaan vaivaavat ja vaivataan?
- Viholliskalpaa kantaen
- hän saapui sotimaan;
- mut hälle, anteeks antaen,
- ojenna kättä vaan!
- Eloa kosto tarkoittaa,
- mut hauta vihan sovittaa.
Otto von Fieandt
[muokkaa]- Ristiinasta oli mies,
- Otto Fieandt, hänpä ties
- antaa muille käskyjänsä
- ollen vanhin veljistänsä.
- Sodass' oli tosiaan
- everstiluutnantti hän vaan;
- armeijass' ois olla suotu,
- jo ois tottelemaan luotu.
- Mut hän piti päänsä ain',
- omaa tietä kulki vain.
- Totellut ei sanaa toisen,
- sai siis joukon erikoisen.
- Entä näkö? Pukunaan
- harmaa lievetakki vaan,
- tehty kotikankahista,
- villat kotilampahista.
- Päässä isän hattu on,
- kulunut ja nukaton,
- peru saatu Lappehelta,
- vaarin kuolintanterelta.
- Talvin lammasnahkaset
- väljät, varsin lyhyet,
- pikisaumasaappaissaan
- näin hän johti joukkoaan.
- Ei ois urhon näköinen
- kansan nähdä nykyisen;
- aika toinen, toinen tunto,
- syvemmällä piili kunto.
- Miekka oli suotta vaan;
- tokko sodass' ampuikaan
- yhtäkään hän laukausta,
- siit' ei ole kertomusta.
- Ruudit, raudat, lyijyt ne
- huoleks jäivät miehille;
- ne, ne lauloi, hänpä soitti,
- ruoska kourass' ukko voitti.
- Sillä läimähytti vaan
- eestä maan ja kuninkaan.
- Niinkuin tammi vankkumatta,
- leikistänsä uupumatta.
- Tapella hän kyllä tais,
- huoli viis, ken voiton sais,
- innon vain pyys' saada voimaan,
- siihen ruoska valmis soimaan.
- Kiireeseen ei Suomen mies
- ole luotu, sen hän ties;
- miehuutt' ei, vaan tapaa moitti,
- vauhtia siis auttaa koitti.
- Piippu piti olla vaan,
- muuten hyv' ei ollutkaan;
- sauhu suussa, voimin kaikin
- ruhtoi, vaikka selkääns' saikin.
- Keskelläkin pauhinaa
- otti uutta tupakkaa,
- lähin mies sai viivähdellä,
- tulta hälle viritellä.
- Joukossaan kun sitten hän
- hiessä ja verissään,
- sivaltaen ruoskallansa,
- imeskellen piippuansa.
- miehensä sai janahan,
- pajunetit tanahan,
- ryntäs joukkoon taajimpahan,
- oli niinkuin kotonahan,
- haastoi vahvaa suomeaan,
- huusi niinkuin niitullaan,
- kiitti, laitti, mitä milloin,
- töllistä ei saatu silloin.
- Hyvä nyt ei ollutkaan
- vihollisten, sanotaan;
- silloin oli hitonlainen,
- muulloin aivan moukkamainen.
- Niin hän viimein joukkoineen,
- piippuineen ja takkeineen,
- tapeltuaan raivoisasti,
- pääsi Karstulahan asti.
- Turva Suomen sotijain
- tämä joukko oli vain,
- toista tuhatt' tällä kertaa;
- Vlastov hän toi kolme vertaa.
- Leikki oiva odottaa,
- Fieandt pistää tupakkaa,
- ruoskaa saappaankorkoon koittaa,
- ryntäämähän mennä soittaa.
- Kuustoist' tiimaa kesti kai,
- vihdoin selkähänsä sai,
- täytyi täyttää pakosalle,
- heittää kaikki perhanalle.
- Silloin, niinpä tiedetään,
- enää ei hän lyönytkään,
- hatun painoi alemmaksi,
- muuttui muita lauhemmaksi.
- Möttöseen näin ratsasti,
- satulaan vain tuijotti,
- piti kättä povessansa,
- muistanut ei piippuansa.
- Mitä silloin miettikään,
- sit' ei tiennyt yksikään,
- neuvotella yksin mahtoi,
- väki kulki, kuinka tahtoi.
- Lintulahteen tultuaan
- olkikuvon pyysi vaan,
- tahtoi unta vaivoistansa,
- maistanut ei ruokiansa.
- Näin hän päätti päivän tän.
- Aamullapa varhain hän,
- saatuansa unta vähän,
- jo on toinen mieleltähän;
- taas häll' entinen on pää,
- ovest' ulos tirkistää,
- vanhan tuiman muodon saapi,
- kulmiansa julmistaapi.
- Maistoi taskumatistaan,
- tiuski nuorta veikkoaan,
- joell' antoi puustin heti,
- Perhossa jo sauhun veti.
- Oli miten olikaan,
- sodass' ase tarvitaan,
- mut ei sukkeluutta vailla
- sota Fieandtinkaan lailla.
- Miehet nytkin lausuvat,
- vaivojaan kun muistavat,
- pääarmeijan taantumusta,
- kotimaansa kukistusta:
- "Toisin olis käynytkin
- johtaessa kenraalin,
- jok' ois aikaa arvioinut,
- tappelussa tupakoinut."
Sandels
[muokkaa]- Sandels, hän Partalass' istuvi vaan,
- suurustaan huoleti syö.
- "Nyt käydään Virralla taistelemaan,
- heti kello kun yksi lyö. -
- Olen tänne teitä ma käskettänyt. -
- Hyvä pastori, lohtapa nyt!"
- "Tää päivä te luonani viipykää,
- sitä pyydän ja vaadinkin;
- on teille tuttua seutu tää,
- ja ma tietoja kaipaisin.
- Ei pelkoa! Verta ei haistetakaan. -
- Madeirata maistellaan."
- "Tutshkov hän suopeast' ilmoittaa
- välirauhan jo päättynehen.
- No, mut syökää! Kastint', ah, suvaitkaa.
- Kun syöty on, ratsaillen! -
- Täss' ottaa täytyvi minkä sai, -
- margootahan juotte kai?"
- Sana tuotihin nyt, sana kiireinen:
- "Välirauhamme rikkunut on;
- Brusin palas pois etuvahtinehen,
- ja silta on purkamaton.
- Kakstoist' oli meidän kellomme, vaan
- yks ryssäin on, sanotaan."
- Sandels hän istuvi herkuillen,
- tuost' ei ole ollakseen.
- "No, pastori, hanhea hiukkasen!
- Sitä syö ihan mielikseen. -
- Dolgoruki se taasen nyt kiirehtää;
- hänen terveikseen lasi tää!"
- Sanantuoja virkkavi: "Kenraali,
- min vastuun viedä ma saan?" -
- "Ett' everstillä on patteri
- ja siltakin kaita on vaan.
- Hän tunnin, puolisen kestää saa.
- Hyvä pastori, nyt vasikkaa!"
- Sanansaattaja läks, meni tuokio näin,
- joku taas tuli ratsastaen;
- hän lentävi nuolena kiidättäin,
- alas hyppävi portaillen;
- näkö hällä on nuoren luutnantin,
- adjutantt' on se Sandelsin.
- Salihin hän ompi jo kiiruhtanut,
- hänen silmäns' säihkyilee.
- "Kenraali, jo verta on virtaillut
- ja vert' yhä virtailee.
- Tapellaan, mut uljaammin tapeltais,
- jos teit' edes nähdä sais."
- Sandels, hän huoleti katsahtaa:
- "Kuin liesi te hohkaatten.
- Ajo kai väsyttääpi ja hiuottaa,
- levätkäätte ja syökäätten!
- Ken ruokaa, juomaa hylkiskään!
- Siis, ryyppykö ensistään?"
- "Kov' on taistelu", jatkoi luutnantti,
- "pian ryssä jo sillan saa,
- etujoukkomme Kauppilass' horjuupi,
- ylivoima sit' ahdistaa,
- kaikk' on nurinpäin, väki hämmennyt;
- min käskyn saan minä nyt?"
- "Sen, että nyt käykää istumaan,
- ja lautanen käskekää;
- ja sitten syökää huoleti vaan,
- ja syötyä ryypätkää,
- ja juotua syökää uudelleen,
- se on käskyni ummelleen."
- Sydän nuoren kuohahtaa sotilaan,
- viha silmistä liekehtii.
- "Kenraali, ma jos toden lausua saan,
- joka mies teitä halveksii.
- Sotajoukossa kaikkein mieli on se:
- oletten pahin pelkuri te."
- Sandelsin putos kahveli pois,
- hän on vait, jopa naurahtaa.
- "Kuin, herrani, Sandelsko pelkuri ois?
- Vai niin! Sepä perhanaa!
- Bijouni, mun ratsuni tuokaa, hoi!
- Nyt pastori jäädä voi."
- On taistoa, ryskyä, paukkinaa
- tuon Virran äyräällä;
- savupilvehen peittyy järvi ja maa,
- tult' iskevi pilvestä,
- jyly ilmoiss' on kuni pitkäisen,
- maa järkkyvi hurmeinen.
- Tuos' Suomen joukko seisoi vaan,
- se ei vaaroja peljännyt;
- mut miehstä mieheen kuiskaillaan,
- salanurkua kuuluu nyt:
- "Hän on poissa, hän piilohon taasen käy,
- kenraalia viel' ei näy!"
- Mut hän näkyy, saapuvi, vallill' on,
- lipun vierehen seisahtuu;
- vaka silmä ja kirkas otsakin on,
- jalo kantavi häntä Bijou,
- ja hän liikkumatt' istuu, seutua vain
- näköputkella tarkastain.
- Ja kaukaa siinä hänet huomataan, -
- tuhat kaatoi, ken hänet kaas, -
- ja tykkien paukkina kiihtyy vaan
- vihollisten puolella taas,
- yhä luoteja vinkuvi ympäri pään;
- hän ei vilkuta silmääkään.
- Fahlander urho ei viipyillyt,
- luo päällikön ratsasti hän:
- "Kenraali, on vaarassa henkenne nyt,
- alas, teihin tähdätähän!"
- "Alas, kernaali, turmio karttakaa!"
- väki myrskyten huudahtaa.
- Sandels ei liikkunut paikaltaan,
- hän lausui vain: "Mikä lie
- tuon joukon, onko se peloissaan?
- Jos se horjuu, surma sen vie.
- Saa koittaa. Valmiit taistelohon!
- Heti ryssät täällä jo on."
- Tuo parvi, mi Kauppilass' on otellut,
- ylivoimia torjuillen,
- se urhokkaasti on taistellut,
- päin rientävi nyt paeten,
- se jo patterille on kerjennyt,
- ohi siitäkin karkaa nyt.
- Sandels, hän on yhä liikkumaton,
- ylväänä hän istuvi vaan;
- vaka silmä ja kirkas otsakin on,
- ja hän loistavi ratsullaan,
- sotalaumaa silmävi ryntääväin,
- joka syöksevi vallia päin.
- Se jo saapuukin, liki tulvailee,
- hän vaaraa ei näekään;
- tuhat pyssyä hänt' yhä tähtäilee,
- hän siit' ei tietävinään;
- hän vartoo, katsovi kelloaan,
- kuin tyyn' olis rauha vaan.
- Jopa hetki se löi, jota vartosi hän,
- ja hän riensi Fahlanderin luo:
- "Rivit onko nyt valmis se särkemään,
- kuten ennenkin, väki tuo?
- Pöyhkeillä ma ryssien annoin, Haa,
- takaisin ne nyt viskatkaa!"
- Näin lausui hän, oli kylliksi tää;
- ilo kaikuvi ilmoihin.
- Kuussataa miestä nyt rynnistää
- alas ryssihin ylpeihin;
- pois parvi parvelta syötähän nuo,
- kunis sortuvat sillan luo.
- Sandels, hän luo väen voitokkaan
- tuli rantahan ratsastaen.
- Ohi joukkojen kun veripurppurassaan
- nyt lensi hepo valkoinen
- ja kun riemun hurmoma kenraali
- urojansa nyt tervehti,
- salanurku se kaikk' oli hälvennyt,
- kaikk' ilkeät kuiskaukset,
- ilo myrskyinen vain kaikui nyt
- sekä hartahat kiitokset,
- tuhatääninen huuto nyt soi: "Hurraa
- kenraalia urhakkaa!"
Kaksi rakuunaa
[muokkaa]- Stool toinen oli, toinen
- Luodiks nimitettihin;
- miehuus, voima yhdenmoinen
- kumpaisellakin.
- Yhdess' Saimaan rantamalla
- ovat kasvaneet,
- saman kurkihirren alla
- veikkoin' otelleet.
- Rakuunoiksi sitten tehtiin
- yhtenä päivänä;
- kestävän he aina nähtiin
- vaarat veljinä;
- eipä jättänehet vielä
- vanhaa riitaa pois,
- kilpailivat sotatiellä,
- kumpi uljaamp' ois.
- Miehuudesta joukossansa
- olivat he mainitut,
- siinä heit' ei voittavansa
- kenkään kerskannut.
- Kumpikin he korpraaliksi
- kohta tehtihin,
- mutta yhä riitaisiksi
- jäivät sittenkin.
- Keskenänsä heillä vielä
- kilpa kesti muinainen,
- toinen oli sotatiellä
- toisen vertainen.
- Kummallenkin sama rata
- kulki kunniaan,
- Luoti kun saa kunniata,
- Stoolkin mainitaan.
- Jopa vihdoin vastaiseksi
- Stoolin onni keikahtaa;
- Luoti hän jää terveheksi,
- Stool se haavan saa.
- Maata sairashuonehessa
- saa nyt tuskissaan,
- luoti veikon otellessa
- olla jouten vaan.
- Monta kuuta kurjaa siellä
- näin kun oli viettänyt,
- sotahan ol' urhomiellä
- taas hän rientänyt;
- mut ei ollut joukossansa
- enää etevin:
- Luotipa jo rinnassansa
- kantoi mitalin.
- Stool hän näkee ystävänsä
- onnen uuden, mainion;
- mitä tuntee mielessänsä,
- siitä vaiti on,
- sit' ei sana, silmäykset
- silloin ilmaisseet. -
- Nyt ol' yhdess ystävykset
- päivän retkeilleet.
- Kylliksi on partioita
- käyty, aik' on kääntyä.
- Tomu tuiskuu, kasakoita
- alkaa näkyä.
- Luoti lausuu: "Käänny tiestä,
- muu ei autakaan;
- veikko, heit' on viisi miestä,
- meitä kaksi vaan."
- Stool, hän nauroi kakterasti:
- "Oikein, jos sa viivyt nyt,
- vuotais veres, tähän asti
- vielä säästynyt.
- Mene, kell' on rinnassansa
- merkki kunnian,
- liian hyv' on käymään kanssa
- heitä vastahan."
- Heti miekka kädessä hän
- riensi kasakoita päin,
- katsonut ei ystävähän
- lausuttuaan näin.
- Ett' on toinen kiukuissansa,
- siit' on huoleton;
- jäikö tuo vai tuli kanssa,
- hälle yhtä on.
- Seisahtua hän ei aio,
- eteenpäin on matka vaan;
- maistaa hänen miekkans' sai jo
- poika aromaan.
- Parku, pauke kuuluu siellä,
- kostoon rynnistää
- ryssät nuo; mut Stoolin vielä
- pystyssä on pää.
- Mut on onnellakin raja,
- voitto väistää voittajaa,
- ratsuinensa ratsastaja
- maahan kellahtaa.
- Taistelee, vaikk'on se turhaa,
- maassa vielä mies,
- neljän peitsen vaikka murhaa
- uhkaavan hän ties.
- Surman suu jo aukeaapi,
- jäljell' on vain tuokio.
- Mistä apua nyt saapi?
- Siin' on luoti jo!
- Murhaajat tuo kohta suistaa
- irti viekostaan;
- ken nyt kaatunutta muistaa,
- taas kun taistellaan?
- Sortui neljäst' yks, mut Luoti
- silloin hänkin haavoittui;
- veri virtanaan jo vuoti;
- käsi hervahtui;
- voiton voitoa nyt hällen
- mistäkään ei näy; -
- pystyssäpä Stool on jälleen,
- taisteluhun käy.
- Loppuun keikki leikiteltiin:
- taru kertoo vieläkin
- illall' Luodin tulleen telttiin
- Sandels kenraalin,
- rintamerkki kourassansa:
- "Ellei rahaa saa
- myöskin Stool nyt rintahansa,
- tääkin ottakaa."
Hurtti ukko
[muokkaa]- Nuotioll' ei hurtti vanhuksella
- jutun puutett' ollut milloinkaan;
- usein yöhön istui valvehella,
- kertoellen muistojaan,
- nysääns' yhä sytytellen vain
- ja sen kohta taasen unhottain.
- Kolmas Kustaa hänest' oli miesi:
- "Venään rouvaa vastaan ylpeää
- urheasti taistella hän tiesi;
- aika toinen se kuin tää;
- kuningas ol' altis vaaroihin,
- kallis nyt on henki marskinkin."
- "kunnian ja velvoituksen teiltä
- jos ei herrat olis väistynyt,
- käsist' ei ois voitto mennyt meiltä;
- petos Kustaan surmas nyt.
- Karvaan palkan maailmalta saa,
- sääli kuningasta uhkeaa."
- "Anjalassa puhui leppyisesti
- kapinoitsevalle joukollen;
- korpraal' Luoti häntä salaisesti
- nykäis: 'Joko laukaisen?'
- 'Älä', vastas' suopeasti hän.
- 'Malttakaamme, vasta nähdähän."
- Näinpä laski iloisella miellä
- tulen ääress' ukko juttujaan,
- punaisena poski hohti vielä,
- harmaa oli tukka vaan;
- nuoremp' oli Kustaan aikoihin.
- Tullut nyt ol' Oravaisihin.
- Yötä hongikossa synkeässä
- ennen tappelua vietettiin.
- Harva vaan nyt unta sai, mut tässä
- Hurtti vaipui nukuksiin;
- muulloin aina valppain valvomaan
- ennen muita meni nukkumaan.
- Hetken iltaa oli istuskellut
- hongan juuressa hän levähtäin,
- nysääns' sytytellen valitellut
- sodan käyvän nurin päin;
- sanoi ruvenneensa miettimään,
- kuinka paon saisi päättymään.
- Näinpä sanat sattui: "Opetettu
- kylliks on jo meitä taantumaan,
- pohjaan päin jo ennen juoksutettu;
- sinne taaskin samotaan.
- Kurjaks toivoksemme pako jää,
- lempo tiesi, mihin päättyy tää."
- "Huomenna, kun mennään taistelohon,
- alkakohon silloin tapa uus.
- Kellä halu, ajoon suostukohon,
- Hurtin loppuu malttavuus;
- hävettää jo häntä alkaa nyt,
- ettei aikaa sitten väsynyt."
- "Vanhoillansa ukko neuvon keksi:
- ajona ei mieli ollakkaan;
- paras temppu paon vasteheksi
- pysyminen paikallaan;
- ken sen tempun oikein oivaltaa,
- kaikki juoksemiset jättää saa."
- Kädet laski ristiin rinnoillensa
- ukko, näin kun oli lausunut,
- hongan juureen nukkui hiljallensa,
- missä oli istunut,
- luottain oivaan temppuhunsa vaan:
- ettei pakenisi milloinkaan.
- Suomen joukko, taas kun joutui ilta,
- viime taisteluns' on taistellut,
- voima mennyt Suomen sankarilta,
- toivokin jo rauennut;
- niinkuin laine lutohon särkynyt
- taantumaan käy sotajoukko nyt.
- Missä kulki, kuului heike'inta
- tuskaa, huolta, huokausta vaan:
- rauhatonna virui joka rinta,
- hurtti vaan on levollaan;
- missä rivit lyötiin hajallen,
- siihen vanhus vaipui unehen.
- Nukkui, niinkuin muisto Kustavista
- ois jo mennyt hänen mielestään,
- nukkui unta nyt niin rauhallista,
- mit' ei viime yönäkään,
- luottain oivaan temppuhunsa vaan:
- ettei pakenisi milloinkaan.
Kulnev
[muokkaa]- Kun iltaa viel' on hetkinen
- ja huvitusta muisto suo,
- ma kulnevista juttelen,
- lie sulle tuttu tuo.
- Sep' oli vasta kansan mies,
- hän elää ja hän kuolla ties,
- mies parhain, missä taisteltiin
- tai maljaa maisteltiin.
- Yöt, päivät kun sai taistella,
- sit' ilonansa piti hän,
- ja kaatumista kukkana
- vain sankarelämän.
- Jos mikä aseeks sattuikaan,
- ol' yhtä, kunhan kaasi vaan,
- jos miekka taikka pikari,
- jos joi tai tappeli.
- Hän harras myös ol' lempimään,
- nopeesti kullan valitsi;
- tulesta tuskin pääsikään,
- niin tanssit toimitti.
- Yön sitten armasteltuaan
- hän kengän riisui kullaltaa
- ja viiniä sen täynnä toi
- ja lähtömaljan joi.
- Ja miehen muodon, näitkö sen?
- Monella vielä tuvassaan
- on kuva kummanlaatuinen,
- paljasta partaa kaikki vaan;
- mut astu liki, näetpä kuin
- se parran alta hymysuin
- ja silmin loistaa lempe'in
- se kuva Kulnevin.
- Mut kylläp' outo vaalistui,
- kun Kulnev päälle karkasi;
- ken hiukan hiittä kammoksui,
- se pelkäs häntäki.
- Viel' enemmän kuin keihäällään,
- pelotti hän jo näöllään,
- mieluumpi hänen iskunsa
- kuin musta tukkansa.
- Semmoinen hän, kun ratsuaan
- kädessä kalpa kannusti,
- ja samanmoinen, sanotaan,
- kun joskus levähti,
- kun, lyhyt turkki yllähän,
- talosta toiseen kulki hän
- ja, missä piti parhaana,
- viivähti vieraana.
- Mon' äiti kertoo kauhuaan,
- kun kursaamatta Kulnev tuo
- kehdolle astui suorastaan
- pienoisen armaan luo;
- mut lisää: "Lasta suuteli
- hän vain, ja nauroi lempeesti
- kuin kuvansakin seinällä,
- jos astut lähemmä."
- Se varma, että luonteeltaa
- ol' ukko Kulnev herttainen;
- liiaksi juoneen moititaan,
- syy oli sydämen;
- ja sodassa ja rauhassa
- se sydän oli mukana:
- hän suuteli ja surmasi
- ain' yhtä hartaasti.
- Mont' oli Venään urhoa,
- joist' aikakirjat kertovat,
- jotk' ennen sotaa maineessa
- jo meillä olivat.
- Barclay, Kamensky, Bagration
- tääll' oli tulleet huutohon;
- ei pelkkä lasten leikki tuo,
- sen ties, kun ryntää nuo.
- Vaan Kulnevist' ei tiettykään,
- ennenkuin sota lähestyi;
- kuin myrsky merell' äkkiään
- hän silloin ilmestyi,
- niin ankarana, outona
- kuin pilvest' ukkossalama,
- ja nähtiin koht' ens lyönnistään,
- mit' oli miehiään.
- Ol' leikist' illal' uupunut
- niin Suomen mies kuin ryssäkin.
- Jo luullen: kaikk' on loppunut,
- levossa maattihin:
- mut unessa kun parhaillaan
- hopeita, kultaa näämme vaan,
- "aseihin!" huutaa vartio,
- ja siin' on Kulnev jo.
- Tai ryssäin teiltä kaukana
- kun kuorman kanssa kuljettiin
- ja syötiin, juotiin parhainta
- ja oikein ahmattiin,
- paraaseen riemuhun yks kaks
- saa Kulnev kuokkavierahaks,
- ja tomupilvi pölähtää
- ja keihäät välähtää.
- Jos silloin seistiin vankkana
- ja tehävämme tehtihin,
- niin parta kestiss' ukolta
- se kärvennettihin;
- mut tuimana jos oltu ei,
- niin hän se viinat meiltä vei
- ja lupas lainan kuitata
- Don-virran rannoilla.
- Jos tuiskut oli, satehet,
- öin, päivin, suvin, talvisin
- ne kaikkialla kujehet
- havaittiin Kulnevin;
- ja sotarintaan vastakkain
- kun saatiin rivit armeijain,
- niin tunnettiin koht' iskuistaan
- tuo poika aromaan.
- Mut Suomen sotajoukossa
- ei ollut ainoatakaan,
- jok' ei ois Kulnev-ukkoa
- pitänyt vertanaan.
- Kun huomas tutut kasvot nuo,
- niin ilost' irvisteli tuo,
- tuo karhu Saimaan seutujen
- kasakkaveljellen.
- Ja kokemiinsa kämmeniin
- ilolla katsoi myöskin tää,
- ja kun hän ryntäs, oli niin
- kuin maksais yrittää.
- Sitäpä nähdä kelpasi,
- kun Suomen mies ja Kulnevi
- ne kilvan kamppaelivat,
- nuo vahvat molemmat.
- Kätensä raukes ainiaks,
- hän kaatui miekan kalskeeseen,
- mut nimens' yhä kunniaks
- on hänen kansalleen;
- ja missä häntä mainitaan,
- hän "sankariksi" sanotaan;
- oi kallis sana: "sankari",
- kun saat sen maaltasi.
- Syviä meihin haavoja
- vaikk' usein pisti peitsellään,
- on rakas meille maineensa,
- kuin meidän oisi hän;
- ei lippu niin eik' isänmaa
- voi veljeyttä vahvistaa
- välillä sotamiehien
- kuin miehuus yhteinen.
- Siis Kulneville hurraamme,
- ei usein mointa löytää voi;
- jos vuodattikin vertamme,
- sen sota hälle soi.
- Vihollinen jos olikin,
- sitähän mekin oltihin;
- hän löi, kuin mekin, riemuissaan,
- ken tuost' ois pahoillaan?
- Vihattu olkoon pelkuri,
- häpeän, pilkan saakoon hän,
- mut eläköön, ken uljaasti
- käy sankartietähän!
- Iloinen hurraa, ponneton
- osaksi kelpo urohon,
- olipa sitten veljemme
- tai vihollisemme!
Kuningas
[muokkaa]- Kuningas Kustaa Aadolf
- salissaan noussut on,
- vait' olon lakkauttaa
- ja alkaa lausunnon.
- Hänellä kuulijoita
- on kolme kaikkiaan:
- Toll marski, Piper kreivi,
- Karl Lagerbring, ne vaan.
- Kuningas silloin virkkoi,
- vakaana lausui näin:
- "Suomessa armeijamme
- käy yhä taaksepäin;
- toiveemme Klingsporista
- on tyhjiin rauennut,
- ja Viapori mennyt,
- se pylväs kaatunut."
- "Olemme ilmestykseen
- turvanneet yhtenään,
- pääenkeli vain viipyy,
- sit' ei näy vieläkään.
- Kuitenkin sodan ryske
- lähemmäks yhä saa;
- se meistä, kuninkaasta,
- on arveluttavaa."
- "Siis kuninkaallisesti
- olemme päättäneet
- ja vakaan päätöksemme
- myös täyttää tahtoneen;
- me, näätte, tuottanehen
- olemme puvun sen,
- min Leijonamme vihki
- Narvalla taistellen."
- "Kahdennentoista Kaarlen
- nyt kintaat otamme,
- sen miesnä, kuninkaana
- me tehdä tahdomme,
- tuon suuren urhon miekan
- vyöllemme sidottaa,
- kuin hänkin hämmästyttää
- velttoa maailmaa."
- "Te, Piper, toinen kinnas
- käteemme vetäkää,
- ja, Lagerbring, te toista
- samaten käytelkää.
- Toll, vanhuus ynnä maine
- suo teille kunnian
- sitoa vyötäisiimme
- tuon miekan voittoisan."
- Kuningas juhlallisna,
- kuin mikä jumala,
- kahdennentoista Kaarlen
- nyt nähtiin puvussa.
- Täll' erää liian ylväs
- hän oli puhumaan,
- salissa pitkill' astui
- hän askelilla vaan.
- Kun astuntansa loppui,
- uus näky nähtihin:
- hän kintahat ja miekan
- taas antoi takaisin,
- loi toisiin katseen, josta
- ol' leikki kaukana,
- ja vaitiolon taaskin
- lopetti armossa:
- "Nyt Lagerbring saa laittaa
- sanoman Suomehen,
- puvussa Leijonamme
- jo meidän ollehen.
- Toll marski, Piper, kreivi,
- ma teidät kumpaisen
- todistajaksi kutsun
- tekoni ylhäisen!"
- Ei tiedä aikakirjat,
- hän saiko muuttumaan
- teollaan uljahalla
- asiat Suomenmaan:
- vaan hämmästyipä kyllä
- läheinen maailmans',
- Karl Lagerbring, Toll marski
- ja Piper kreivi kanss'.
Sotamarski
[muokkaa]- Rantsilassa riemu raikui,
- leiriss' oli juhlan vietto:
- voitost' oli Siikajoen
- tullut Cronstedtille tieto;
- eri seurueissa juotiin
- isänmaalle rakkahalle,
- onnen ensi koittehelle,
- palauneelle kunnialle.
- Yhdessäpä siin änähtiin
- kaksi everstluutnanttia,
- ukot Christjernin ja Lode,
- kokeneita sankaria.
- Vertaisena näiden rinnall'
- Aminoffkin istui siellä,
- piirin ympärille kertyi
- parvi nuorempia vielä.
- Vapahasti niitä näitä
- juteltihin juotaessa,
- suistaa tarvinnut ei kieltään
- seurueessa semmoisessa:
- päälliköiden heikkoutta
- ilman vaaraa moitittihin,
- nimist' ylväist' ennen muita
- marskin nimi mainittihin.
- Aflecht, joka Revonlahdell'
- urhoretkeilynsä päätti,
- ilkkui: "Malja Klingsporille!
- tavat vanhat pois hän jätti;
- hauska nähdä kuinka nyt hän
- keikuttaapi niskojansa;
- vihdoinkin hän seistä tohti,
- pitkin maata juostuansa."
- Cronstedtinpa ajutantti,
- Reiher Luutnantt' tuohon tiesi:
- "Lemmon valhe, että Klingspor
- seisahtunut on kuin miesi;
- Adlercreutz ja Hertzen poisti
- häpeämme kunnollansa;
- marski, hitto vieköön, matkall'
- oli vanhaan tapahansa."
- Majur' Furumarck hän lausui:
- "Kuninkahan syy on tässä.
- Miksi hänen armostansa
- leikkiin pääs' tuo pataässä?"
- Ladau virkkoi: "Sin' et kelpaa
- arvostamaan marskin työtä:
- sull' on sydän, hällä vatsa,
- sa voit kuolla, hän vain syödä."
- Ehrnroth sanoi: "Muistelkaamme,
- missä loisti aikoinahan;
- makasiinissa ei syty
- halu harras kunniahan;
- Klingsporinhan sankarura
- oli komissariati,
- ihmekö, jos rakas hälle
- tappelu nyt ei, vaan vati."
- Tigerstedt, tuo Suomen poika,
- joka niinkuin Aflecht raukes,
- kiristeli hampaitansa,
- kiukust' kieli laukes:
- "Totta, hän on muukalainen,
- kasvanut ei laaksoissamme,
- hän ei taida meidän kieltä
- eikä tunne tapojamme."
- "Mut on meidän maan hän nähnyt,
- nähnyt on sen saaret, luodot,
- niinkuin mekin vuoriltamme
- tuhanten sen järvein muodot.
- Sydämettä, Jumalatta
- se on, jok' ei hartahasti
- innostuisi puoltamahan
- tätä maata kuoloon asti!"
- Christjernin nyt katsoi Lodeen:
- "Nuoriapa kuule, veikka,
- hampaiss' on taas Klingspor heillä,
- sepä onkin vahna seikka.
- Onneamme kiittää saamme,
- vaikka veriin kaatunemme;
- toista se kuin mit' on suotu
- meidän marski raukallemme."
- Vanha Lode, jäykkä herra,
- oli vaiti istununna;
- nyt nous ukko seisaallensa,
- kasvoiltansa punastunna,
- lasin täyden joi hän pohjaan,
- voimalla sen pöytään laukas,
- hatun pisti kainaloonsa,
- suuttuneena suunsa aukas:
- "Pois ma joukostanne lähden,
- pitäkäätte riemujanne;
- Klingsporista moitett' aina
- saapi kuulla seurassanne.
- Sotamarski, sotamarski,
- muut' ei ole haastamista;
- häpeä ett' urhomiehet
- kehtaa haastaa tuommoisista."
Döbeln Juuttaalla
[muokkaa]- Rovasti lausui: "Varman kadotuksen
- tuo Döbeln uskoton saa kuoltuaan.
- Ma tulen, neuvon, sanat lohdutuksen
- tuon hälle, hänpä, hetken kuultuaan,
- nouseepi vuotehella ryntäillensä:
- 'Prelaatti pois', hän huutaa rengillensä,
- 'ja laita, ettei täällä liehakoi'.
- Näin käykö haastaa kuolemaisillansa?
- Vaan itse vastatkoon hän onnestansa,
- ma tein, mink' ihminen ja pappi voi."
- Näin herkkupöydässänsä haasteleepi
- rovasti herra, prameudessaan,
- hän lausuu näin ja siihen huokaiseepi
- ja syö ja leikkaa vielä paististaan.
- Mut vuoteellaan on Döbeln tuskissansa,
- ja tauti hehkuu hänen kasvoillansa,
- raskaana nousee rinta levoton.
- Väkensä oli Pohjaan kiirehtänyt,
- ei vuorokauteen kahteen levähtänyt,
- hän itse Joensuuhun tullut on.
- Suonissaan polte on, mut polttavampi
- on tulen hehku hänen mielessään,
- ja tuska, taudin tuskaa ankarampi,
- syvältä hohtaa hänen silmistään.
- Hän hetkiä on lukemahan tarkka,
- hän kuuntelee ja vartoo, silmä arka
- useesti kääntyy porstuahan päin.
- Ov' aukenee ja siitä vakavainen
- kenraalin luokse astuu nuorukainen,
- ja Döbeln lausuu vieraallensa näin:
- "Turhuutta paljon, tohtor', uskotahan,
- ma lienen vapaauskoja jos ken;
- mut lääketaitoon sai mun luottamahan
- tää otsani ja ystäväni Bjerkén.
- Siis olen noudattanut tahtoanne,
- kuin lapsi maannut, niellyt rohtojanne
- ja niitä pöydälläni kärsinyt.
- te tiedettänne seuraatten, sen tiedän,
- mut päiviäkö senvuoks maaten vietän?
- Ei, rikkokaa kuin mies sen säännöt nyt!"
- "Se tahton' on, mun täytyy taudin alta
- nyt päästä, nousta vaikka haudastain.
- Haa, kuulkaa! Tykkein jyske Juuttahalta!
- Siell' arpaa lyödään Suomen sotijain.
- Nyt estetyksi tulla joka hetki
- voi Adlercreutzin palauksen retki.
- Kuin käy sun sitten, väki urhoinen?
- Ei, tohtor', ystäväni, keino keksi
- mun sinne päästä, vaikka huomiseksi
- ma kivun saisin kymmenkertaisen!"
- Sen kuuli lääkär' vastenmielisesti,
- mut katse kirkastui jo kohdastaan;
- kätensä laski pöytään tyvenesti
- ja pyyhkäis siitä kaikki kerrassaan.
- "Nyt, kenraali, ei estett' ole näissä." -
- Ja puna kirkkahampi poskipäissä
- jo Döblen nousi jaloin horjuvin:
- "Suur kiitos, ystävä, ja suuta sitte!
- Te selvemmin kuin muut mua ymmärsitte,
- olette mies, niin olen minäkin."
- Jo tykit Juuttahall' on vaienneina,
- sielt' ensi viljan tuonen halla vei,
- ja Suomen joukko, hajan, pirstaleina,
- on valmis kuolohon, vaan voittoon ei.
- Vast' yhden rynnäkön torjui puoleltansa.
- Ja Kosatshkovski sotalaumojansa
- taas järjestääpi, kaikki murtaakseen.
- On kolkko hiljaisuus kuin ukkossäällä,
- kun vaaru, paennut jo, päämme päällä
- taas salamoineen uhkaa uudelleen.
- Jäännökset voitoistamme kallehista,
- nuo rivit harvat, ken sais kokohon?
- On voimaa, mieltä, miehuutt' uskollista,
- mut järjestäjä itse poissa on.
- Hän, vaaroissamme kirkkain toivon tähti,
- mies, jonka johdoss' urhot Porin lähti
- satahan verileikkiin ihanaan,
- hän miestensä ei näkis kaatumista,
- urosten tyyntä kuoloon astumista,
- ei hän, mut sattumus nyt ohjais vaan.
- Ei unhoon jää, ett' olit sinä siellä,
- jok' ennenkin veit vaaraan joukkoas,
- sä, josta maamme riemuitsee nyt vielä,
- vaikk' itki, Eek, sun kovaa onneas!
- Mut sä ja ystäväs, te urhoisasti
- tapella voitte kyllä kuoloon asti,
- vaan sairas yksin taisi johdattaa.
- Sä seisot vaiti, valmihina muuten,
- Grönhagen miettii, kylmä on von Kothen,
- Schantz ärjyy vain, ja Konow kiroaa.
- Vait, kuule! Kummulla nyt hurratahan.
- Mies ratsastavan nähdään. Ken se on?
- Se vasta ääntä! Mistä riemuitahan,
- kun miesten hurraa raikuu ponneton?
- Se täyttää vuoret, vainiot ja loukot,
- se kasvaa, paisuu, nielee sotajoukot
- ja vyörykkeenä vierii laaksohon.
- Haa, hän se tänne rientää ratsullansa,
- mies pienokainen, vanne otsallansa,
- se jalo, uljas, armas kenraal' on.
- Vaan hiljaa! Kuule, kuinka joukollensa
- hän äsken hajonneelle huutaa nyt!
- Hän ratsastaa sen luo, ja paikallensa
- riviinsä joka mies on rientänyt.
- Tiheessä miestä välkkyy asehissa,
- ja joukko musta ryysyvaattehissa
- taas järjestyksessään on hirmuinen.
- Ei taistella nyt vain se aio koittaa,
- ei enää kuolla vain, mut myöskin voittaa,
- uus henki innostunut on sen.
- Vahvistuneita rivejänsä pitkin
- nyt rauhallisna Döbeln ratsastaa,
- jokaisen parven, kaikki soturitkin
- terävin silmäyksin katsastaa.
- Sen Suomen mies ja Ruotsin saattoi nähdä,
- ett' aikoi jotakin hän suurta tehdä,
- hän miettivämp' ei ollut milloinkaan;
- mut lauhemp' oli myöskin entistänsä,
- myhäillen usein jonkun nähdessänsä
- jylseitä, arpipäitä tuttujaan.
- Sull' ompi, Kothen, joukossas sen moinen
- korpraali Standaar, numero seitsemäs;
- jalassa saapasroju on, mut toinen
- on aivan kengittä ja verikäs.
- Luo tultuansa Döbeln seisahtaapi,
- hän tuimin silmin ukkoon katsahtaapi,
- käs' otsallaan, ja ensin hän on vait.
- "Olithan", lausui viimein suuttumalla,
- "sä Kauhajoella ja Lapualla;
- tämänkö palkan voitoistamme sait?"
- "Kenraali", näin lausui vastaan ukko,
- "täss' antamanne pyssy vielä on.
- Sen piippu viel' on eheä ja lukko
- lyö tulta, siinä kylliks' olkohon.
- Ei pukuani soimattane vainkaan;
- ei muilla verho paremp' ole lainkaan,
- ja miest' ei arvattane vaatteihin.
- Kengässä taikka ei, ken huoli tuosta;
- vaan laittakaatte, ettei täydy juosta,
- niin jalka seisoo saappahattakin."
- Ja äänetönnä Döbeln hattuansa
- vanhuksen kunniaksi kohottaa.
- Luo Brakelin nyt rientää ratsullansa;
- Larm rumpalin hän siellä nähdä saa.
- hän tämän tunsi Kustaan sodast' asti;
- nyt ukon käsi liikkui kankeasti,
- se pärrytykseen tuskin taipuikaan;
- hän paraateissa harvoin nähtiin myötä,
- vaan aina, missä tehtiin verityötä.
- Näin kernaal' loihe hälle lausumaan:
- "Jo etkö, veikko, ole kyllästynnä,
- täält' eikö löydy miestä nuorempaa?
- Täss' olet kaiken päivää köykistynnä,
- et liikkumaan nyt palikoitas saa."
- Puhetta kuuli urho mieliharmin:
- "Kenraali, kyll' ei pärrätä käy Larmin,
- kuin poikain ei se vanhan solju työ;
- mut kaks on mulla kättä vahvaa, jäykkää.
- jos huudatte kuin Armfelt: 'Päälle käykää!'
- Larm harvakseen, mut hartahasti lyö."
- Lapuan sankar' hymys antain kättä
- Armfeltin aikalaisen sankarin.
- Joelle riensi sitten viipymättä
- luo vapaajoukon Gyllenbögelin.
- Siell' äsken maalta tuodun nuorukaisen
- hän näki muodoltansa kalvakkaisen,
- ja ratsultaan hän huusi ärjähtäin:
- "Ken olet, moukka? Onko sulla selko,
- kuin miehen kuolla käy, vai liekö pelko
- sun kasvos, kurja, kalvistanut näin?"
- Mies nuori astui kenraalinsa luoksi,
- avasi nutun vanhan, harmajan;
- povesta paistoi haava, josta juoksi
- nyt veri virtaellen hiekkahan.
- "Kenraali, tuon sain tappelussa hiljan.
- Kenties se verta vuotanut on viljan
- ja kasvon' ehkä kalvistanut näin;
- mut urhoin kanssa vielä käydä voisin,
- tosinpa kaaduin, vaan nyt koittaa soisin,
- ma toinnuin taasen, teidät nähtyäin."
- Nyt Döbelnillä kyynel kirkas loisti:
- "Siis taisteluhun, väki verraton!
- Se, minkä näin, kaikk' arvelukset poisti,
- tää Döbelnin, tää voiton päivä on!
- On vilja kypsää; adjutantti, lentäin
- mä'iltä, mailta, metsiköistä entäin
- kaikk' käskekäätte niittoon rientämään.
- Tääll' ei, vaan tuolla miekkaa saamme koittaa,
- uroilla näillä maailmankin voittaa,
- ei varrota, nyt itse rynnätään."
- Ja pitkin lnjaa kohta riemu raikuu:
- "Nyt pojat, voittoon taikka kuolemaan!
- Standaarin ääni ukkosena kaikuu,
- Larm miehen lailla lyöpi rumpuaan,
- ja nuorukainen, haavoitetuin rinnoin,
- veristä kenttää astuu sankar'innoin,
- heit' etupäässä Döbeln voittoon vie.
- Ja ennenkuin luo maahan varjons' ilta,
- on karkoitettu ryssä kankahilta
- ja aukaistuna Adlercreutzin tie.
- Ja seuduilt' olivat jo joukot poissa,
- miss' ensin kohtasivat toisiaan;
- kentällä, jok' ol' äsken salamoissa,
- mies illan tyvenessä viipyi vaan.
- Sidottuansa ratsun vierehensä
- hän tappotanterella itseksensä
- kuolleiden kesken seisoo aatteissaan.
- Kun tuuli kaukaa voittohuudot tuopi,
- vakaisen katseen taivaaseen hän luopi,
- tää lause kuuluu hänen huuliltaa:
- "Työ on tehty, ma pääsin voittajaksi.
- Yks viel' on toimi. Vapaaks sanotaan
- mun uskoni; se mulle kunniaksi:
- vapaana synnyinkin ma maailmaan.
- Mut kunne kulloin aatokseni lähti,
- Sä olit matkan pää, sen johtotähti,
- Sä, tahdollas jok' ohjaat elämää.
- Sun puolehes luon silmäni nyt tässä,
- miss' silmä kuolon vain on näkemässä,
- Sua kiittää saan täss' ilman näkijää."
- "Sä synnyinmaani jälleen annoit mulle,
- kun yöhön vaipui toivo uupuen.
- Sä kaikki tiedät, tutki, voinko Sulle
- mä arvon antaa lahjastas vai en!
- Työt' orjan olkoon herraans' imarrella,
- min' en voi kerjätä, en kumarrella,
- en palkan toivoss' enkä suosion.
- Iloisna tahdon etehesi tulla,
- vapaalla miellä, päällä nostetulla,
- se miehen suoraa rukousta on."
- "Sä voittoon soit mun sotajoukot viedä,
- mun, joka vaivoistani vapisen;
- ruumiini raihnas ponnistust' ei siedä,
- mit' oisin yksin saanut toimehen?
- Nyt miehill' äsken saarretuill' on voitto,
- ja Suomellemme vapauden koitto
- on viritetty toimestani mun;
- mut voiton, voiman annoit Sinä yksin,
- Jumala, veli, millä nimityksin
- Sua maininnenkin, kunnia on Sun."
- Näin lausui mies ja lähti ratsullansa,
- kun tehty oli toinenkin jo työ;
- ja kuolon pellon peitti varjollansa
- ja kastoi kyynelillään kolkko yö.
- Oi synnyinmaa, mik' osakses lie luotu,
- iloko lie vai murhe sulle suotu,
- salattu tuleviin on aikoihin.
- Mut kuinka riemuinnet tai surret silloin,
- niin kauniimpaa et päivää muista milloin,
- kuin päivää tätä, päivää Döbelnin.
Sotilaspoika
[muokkaa]- Mun isän' oli sotamies ja nuori, kauniskin,
- jo viisitoista vuotisna hän astui rivihin.
- Tiens' aina kulki kunniaan,
- iloisin mielin kärsi vaan
- hän kylmää, nälkää, haavojaan,
- mun isän' armahin.
- Ma lapsi olin, kun hän läks, kun loppui rauha maan,
- mut uljasta en käyntiään unhoita milloinkaan;
- hattunsa muistan töyhtöineen
- ja muodon ahavoituneen
- ja kulmakarvat varjoineen, -
- ne muistan ainiaan.
- Koht' armeija kun etelään taas kääntyi marssien,
- sain kuulla, kuinka aina hän ol' uljas, urhoinen.
- Ristinkin sai hän, kuulin näin,
- ja toisen kohta jälkeenpäin.
- "Ah", aattelin ma mielessäin,
- "ken siellä oisi, ken!"
- Ja talvi lähti, suli jäät, näin kevään joutuvan,
- niin kuulin isän kaatuneen kentälle kunnian.
- Ma oudoin mielin aattelin
- ja huolehdin ja riemuitsin,
- ja viikon itki äitikin,
- niin vaipui hautahan.
- Lapuan kentäll' isä kuol' lippunsa vierehen;
- sodassa, kuulin, vaaleni sen kerran ainoisen.
- Utilla, eestä Kustavin,
- mun vaarin' uupui hurmeihin,
- Lappeella isä vaarinkin,
- mies Kaarlen aikuinen.
- Näin heidän kävi, kaikki sai he vertaan vuodattaa;
- oi suloista tok' elämää, suloista kuolemaa!
- Ken täällä horjuis vanhuuttaan!
- Ei, nuorna kuolla eestä maan
- ja kunnian ja kuninkaan,
- sep' oisi ihanaa!
- Mä köyhä olen orpo nyt, syön leipää vierahan,
- ma turvan, kodin kadotin kanss' isä vainajan;
- vaan vaikertaako huolisin!
- Korkeemmaks aina kasvankin,
- ma kelpo poika sankarin
- en joudu hukkahan.
- Kun viisitoista vuotta vaan ma kerran täyttää saan,
- samaanpa käyn mä taisteluun ja nälkään, kuolemaan.
- Miss' ankarimmin luodit soi,
- taajimmin tulta salamoi,
- en sinnä käymätt' olla voi
- tiet' isäin astumaan.
Porilaisten marssi
[muokkaa]- Pojat kansan urhokkaan,
- mi Puolan Lützenin ja Narvan tanterilla verta vuoti,
- viel' on Suomi voimissaan,
- voi vihollisen hurmehella peittää maan!
- Pois, pois, toimet rauhaisat!
- Jo tulta tuiskii, myrsky käy, jo viuhkaa kanuunasta luoti.
- Eespäin, miehet uljahat!
- Meit' urhoollisten isäin henget seuraavat.
- Kas kunnian
- jo tähti meille hohtaa!
- Tuttavahan
- on verityö, mi kohtaa.
- Eespäin kaikki rientäkää!
- Vapautemme ikivanha tie on tää.
- Voittoisa lippu meitä johtaa,
- muinahisaikain taisteluista ryysyinen.
- Eespäin, sä jalo vaate verinen!
- Viel' liehuu jäännös Suomen värein entisten.
- Suomi, maamme kotoinen,
- et veren vuotamatta joudu koskaan väkivallan alle,
- eikä iäss' ikien
- tää kansa väisty, vapauttaan hyljäten.
- Kuolla voipi urho vaan,
- ei vaaraa väistä, pakene, ei antau hän sortajalle.
- Kuolo, onni sotilaan,
- osamme olkoon, taistella kun saimme vaan!
- Siis miekkahan
- ja vastaan vainoojaamme!
- Tie kuoleman
- vie kohden kunniaamme.
- Viipymättä rynnätkää!
- Nyt meidän aik' on, kallis elon aik' on tää.
- Suojelematt' ei jäänyt maamme,
- harvennut todistaa sen joukko urhokas.
- Eespäin nyt, jalo lippu uljakas!
- Täss, suomalaiset on sun henkivartijas.
Vänrikin markkinamuisto
[muokkaa]- "Ystäväni, miehet, vaimot, onko tässä kuulijaa,
- joka vanhan krenatöörin laulun kuulla haluaa?"
- Näin se alkoi, nuorukainen, laulu viel' on muistoissain,
- kaupungissa käydessäni torilla sen kuulla sain.
- Oli markkinat ja täynnä kadut kansaa, kalua,
- mull' ei katsomahan ollut eikä ostoon halua.
- Ilman aikojani käyden jouduin kadun kulmahan,
- missä väen tungoksessa vaunut nähtiin seisovan.
- Suottako ne seisattuivat, vaiko pakosta kenties?
- Kuski piti ohjista, ja kansaa ärjyi vanttimies.
- Mutta vaunuiss' istui herra, mukavasti nojallaan,
- suopelkaulus-viitta yllään, tähtirivi rinnassaan.
- Katsoin, katsoin. Mennyt aika välähti nyt muistihin;
- nähnyt olen kasvot nuo, mut milloin, missä, arvelin.
- Salmellahan, Lapualla joukoss' oli urhojen,
- kapteeni hän oli silloin, nytpä kenraal' ylhäinen.
- Kovin oli muuttunutkin, ei niin paljon vanhuuttaan
- kuin tuon korskan näön kautta, jonka sai hän arvostaan.
- Liekö ylpeyttä? Ehk' ei; - olo, käytös, muotokin
- tyyntä oli, mutta suurta, jäykkää, kylmää kuitenkin.
- Sotatovereita aina iloll' olen kohdannut,
- tuota katsoin ainoastaan, sydän siit' ei sulanut.
- Loista, pöyhkeile, ma mietin; ennen yhdess' oltihin,
- silloin verilläsi olit koristettu paremmin.
- Nytpä laulu kaikui, sanat, jotka kerroin, särähti,
- väen hälinässä ääni kimakasti värähti:
- "Ystäväni, miehet, vaimot, onko tässä kuulijaa,
- joka vanhan krenatöörin laulun kuulla haluaa?"
- Minä olin yksi niitä, yksi hänen lajiaan,
- ja ma ylpeästi käännyin selin herraan korkeaan,
- astuin askeletta pari kautta väen tungoksen,
- saavuin sotamiehen luokse, missä istui laulaen.
- Paljain päin hän portaill' istui, ylevänä ryhdiltään,
- piti hattukuluansa vasemmassa kädessään;
- tämä käsi saattoi vielä ottaa suodun antimen,
- käsi toinen oli poissa, sota vienyt sen.
- Ja hän lauloi rahvahalle, kutka kuulla tahtoivat.
- Laulu huono, palkka halpa, halvat myöskin kuulijat;
- minun kanssain ystävyksin vieress' ukon sesoi vaan
- nuori ylioppias ja pari poikaa risoissaan.
- Mutta muistoista hän lauloi loistopäiväin menneitten,
- sankareista, urhotöistä aikain unhotettujen,
- viime taisteluista lauloi isänmaamme armahan,
- surun, soiton kultapäivist', ajoist' ikikunnian.
- "Kuusineljätt' olen", lauloi, "taistelua taistellut,
- nälät, kylmät kärsinyt ja yöt päivät valvonut;
- sotarinnass' olin miesi, nyt jo olen kelvoton,
- käsi toinen Uumajall' on, toinen tässä voimaton.
- Onko nuoremmissa ketään, joka myötä olikaan,
- milloin kuului: 'Miekkaan, miehet, rikottu on rauha maan!'
- Silloin miesten mielet hehkui, oli toista kuin on nyt,
- silloin hehkui tääkin sydän, joka koht' on kylmennyt.
- Hämeenlinna, ensi kerran kun sun kuutamossa näin
- hattelmalan harjanteilta, tuo ei mene mielestäin!
- Oli myöhä, ilta kylmä, matkast' olin väsynyt,
- mut en lepoa, en suojaa minä muistanutkaan nyt.
- Ei, sun jäilles, tantereilles mieleni se paloi vaan,
- siell' ol' enempi kuin suoja, nuori, uljas, urhoinen.
- sielläSuomen sotajoukko, nuori, uljas, urhoinen
- Meihin silloin Suomi katsoi ja me kaikki Suomehen.
- Kunniata ukko Klercker iät päivät saakohon!
- Vanhus, vaivan nähnyt, näytti vielä mieltä urohon.
- Muistan hänen harmaan päänsä, kun hän ympär' ratsasti
- ja kuin isä sulosilmin poikiansa katsasti.
- Vihollisen vertaisena, pojin kuusin tuhansin,
- riemuin viel' ois kunnialla käynyt verileikkihin.
- poiss' on pelko, epäilyskin, taistella nyt mielitään,
- toinen luottaa toisehensa, häneen me ja meihin hän.
- Silloin Klingspor saapuu, marski, ylpeä kuin kuningas,
- kaks on leukaa, yksi silmä, sydäntä vain puolikas.
- Silloin Klingspor saapuu, ottaa arvollansa komennon,
- antaa käskyjä kuin Klercker, mutta käskee pakohon.
- Tähtiyö, min valvoa ma Hämeenlinnan jäillä sain,
- aikain viertyäkin vielä kirkkaan' olet muistossain,
- vaikka siellä miehuus turhaks, toivo tyhjäks tehtihin,
- vaikka kurjan raukan tähden unelmaks jäi voittokin.
- Milloin saa hän tuomionsa, milloin töistään vastata,
- siitä, että taapäin kulki, kun voi eespäin astua,
- siitä, ett' on miehuuttamme, mainettamme häväissyt,
- että kyynel vuoti, miss' ois verta vuotaa pitänyt?
- Horjuimmeko Siikajoella, kun sai koittaa viimeinkin?
- Jalkoihinko Revonlahdell' luotettiin vai käsihin?
- Adlercreutz sen virkkaa voisi, Cronstedt myös ja moni muu
- mut ne sankarit on siellä, miss' on sanatonna suu.
- Jalot lausuin nimet, heille kiitosta ja kunniaa!
- Monta heidän vertaistansa povehensa peitti maa,
- Döbeln lepää, Duncker lepää; kysy heidän aikojaan,
- niistä tietää, niinkuin tässä, halpa sotavanhus vaan.
- Miks en kaatua ma saanut missä monet urhot nuo,
- missä juhliansa vietti Suomen sankarjoukko tuo,
- miss' ol' onni meille lempein, maine kirkkaimmallahan!
- Kentill' Alavuden, Salmen, Siikajoen, Lapuan?
- Näin ei taas ois ollut pakko rientää Pohjaan kolkkohon
- eikä voittoriemuamme vaihtaa epätoivohon
- eikä surra tovereita, joita jäätyi tuhansin
- jäillä Tornion tai suotta kainuull' alttiiks pantihin.
- Raskas ero Suomenmaasta, karvas palkka vaivojen!
- Meitä tuli pieni parvi Länsipohjan rannoillen;
- uskollisna kastoin vielä Ruotsin hiekka verelläin,
- nytpä torilla ma laulan, leipäpalaa pyydän näin.
- Herra maata varjelkohon! Vähät muusta huolikaan;
- henki, onni, käsi, jalka sotamihen menkään vaan!
- Herra maata varjelkohon, se on ponsi virressäin,
- sanat muut jos vaihteleekin, loppu aina kuuluu näin."
- Ja nyt nousi ukko, läksi palkkiotaan keräämään,
- jotkut antoi äyrin hälle, useimmat ei sitäkään;
- niin hän tuli vaunuillekin, kääntyi herraan korkeaan,
- syvään kumartaen pisti esiin hattukuluaan.
- Kenraalinpa, suuren herran, tähtiin, kultiin puetun
- muoto muuttui, ja hän tempas ukon hatun ojetun,
- katsoi häneen, katsoi kansaa, - samassapa heittikin
- pitkin toria jo kaikki aarteet vanhan soturin.
- Vanhus seisoi hämmästyksin, herra loihe lausumaan:
- "Kuulin laulus, taistellut ma olen eestä saman maan.
- Muisto tuo ett' elähyttää vanhanakin minua,
- siitä näet, ylväs olen, ylvähämpi sinua."
- "Tosin verileikiss' usein toivehemme pettyivät, tosin
- voittommekin pian tappioiksi kääntyivät; mut ei silti
- meidän tarvis kumarrella nöyrtyen,
- hattuni ma pidän päässä; pidä sinä samaten!"
- Lausui näin, ja kirkastus nyt hohti hänen kasvoillaan
- ja hän hatun miehekkäästi päähän painoi sotilaan;
- lausui sitten, - vielä ilost' ailahtaapi sydämen',
- muotoaan kun aattelen ja puhettaan kun muistelen:
- "Tasan ei käy onnen lahjat, niin se Luojan sääntö on,
- minä rikas, arvoss' olen, sinä köyhä, arvoton;
- yhteistäpä meillä paras: horjumaton alttius,
- kunto verin vahvistettu, omantunnon todistus."
- "Siksi kumppanukset ollaan, siis käy tähän istumaan!
- Kallihin kun yhteist' ompi, halvemmatkin tasataan.
- Leipää, suojaa mull' on sulle, kultaakin, jos haluat,
- mulle myöhä ilos säästä sekä laulus ihanat."
- Ja nyt vanha krenatööri nousi herran vierehen;
- kansa, suoden kunniata, antoi tietä vaunuillen;
- kuulin, kuinka kulkivat ne torin poikki kulkuaan,
- mutta näön multa peitti kyynelkaste sumullaan.
Lotta Svärd
[muokkaa]- Yhä vieläkin Lotta Svärdistä
- puhe syntyy toisinaan,
- kun iltavalkean ääressä
- sotakumppani kohdataan.
- Jos kuin on tuo juoruluontoinen,
- heti muotoni se kirkastuu,
- ja hienoiseen hymyn värveeseen
- käy harmaja viiksisuu.
- Veriseltä hän voiton kentältä,
- sota jyskien miss' salamoi,
- monest' uupuen saapui ja ryyppynsä
- Lotan telttasen alla hän joi.
- Siis laskevi leikkiä mieluisaan
- hän eukkoa muistellen,
- mut suuttuu, jos ei naurusi vaan
- ole vilpitön, herttainen.
- Näet, helmi hän oli, se eukkonen,
- ja helmipä kalliskin;
- jos sietikin naurua hiukkasen,
- toki arvoa runsaammin.
- Ja oliko nuori ja kauniskaan?
- Parhaillaan kukki jo hän,
- kun kolmas Kustavi Ruotsinmaan
- piti valtikkaa kädessään.
- Ennenkuin Suomessa taisteltiin,
- tuli morsioks hän sotilaan;
- ja Svärd kun lähtöhön käskettiin,
- hän Lottansa vei mukanaan.
- Heleät oli silloin posket nuo
- sekä suu mitä herttaisin,
- ja mustien silmien välke tuo
- näön häikäisi uljaankin.
- Mut ei kevät kestä, ei kukkasetkaan,
- pian Lottakin surkastui:
- erin kolmin, hiukkasen kerraltaan,
- sen kauneus kuivettui.
- Ens talven pakkanen siit' osan vei,
- ylen tuima ja aikainen,
- osa toinen ens kesän saalihiks jäi,
- sen paahteli päiväinen.
- Ja kolmannesta, mi jäljell' ois,
- ei paljoa hän pitänyt;
- tuo kyynelvirtahan hukkui pois,
- kun kaatunut Svärd oli nyt.
- Kun taas sota syttyi leimuamaan
- ja hän taas tuli meidän luo,
- jopa tuskin muisti hän kauneuttaan,
- niin mennyttä kaikk' oli tuo.
- Mut kaunis, vaikkapa toisemmin,
- oli silmissä hän sotilaan,
- kuten ennen hempeimmilläänkin
- ylistettihin hänt' yhä vaan,
- jo vaikk' oli ryppyjä siirtäynyt
- hymykuoppihin parvittain
- ja kasvot kaikk' oli mustat nyt,
- ei silmät ne yksin vain.
- Sotaonnea seurata mutkaisaa
- sepä mielehen eukon tän,
- ja joukkoa suosi hän harmajaa,
- rakas meille siit' oli hän.
- Ja Svärdin kumppanit vierimmät,
- nepä muisti hän parhaiten,
- mitat heille hän kaatoi täydemmät
- ja näin tuli maineeseen.
- Niin kulki hän karskin urhoinens'
- uljaana ja innoissaan,
- ja kun pyssyt paukkui ja luodit lens,
- ei kaukana Lottakaan.
- Sill' urheus poikien rakkaitten,
- sepä hälle riemua suo,
- ja hän arveli, kun tuli melskeeseen:
- "Etähämpänä ei ole nuo".
- Ja teltankin piti seisoa niin,
- "ett' urhot tilkkasen sais,
- jos ken tulis taisteluss' uuvuksiin
- tai haava jos vaivuttais".
- Ja jos teltan tilkkuja harmaita
- sinä katselit tarkemmin,
- näit luoteja käynehen vieraina,
- sitäp' eukko se kerskaskin.
- Ma kerron vielä, jos sallit sä,
- teon, jonka ma viimeks näin.
- Oravaisten hurmekentiltä
- taas käytihin pohjaan päin.
- Ja Lottakin myös; sai korjuuseen
- tavaransa hän vaivoin vaan,
- teltaansa, kärryn lekkerineen
- sekä ontuvan hiirokkaan.
- Levähdettiin. Hänpä se puuhas taas
- tapahansa jo tunnettuun,
- mut poiss' oli teltta, hän ryyppyjä kaas
- all' uhkean kuusipuun.
- Suru hällä on, vaikkapa huulillaan
- hymyn joskus piilevän näät;
- suri urhojen huolta, ja nauraessaan
- oli kosteat poskipäät.
- Niin silloin eukon luo läheten
- tuli teikkari, ratsumies;
- tuo katseen viskasi röyhkeisen
- sekä suutakin soittaa ties.
- "Ei hätää!" huusi hän, "viinaa, hoi!
- Tää poika se kustantaa.
- Hei, kuules kultaa, kuinka se soi!
- Ja veikkoja, niitäpä saa!"
- Mut Lotta se tiuskasi vimmoissan:
- "Sun tunnen jo ennestään.
- Olit pantuna äitiä suojaamaan,
- mut missä sun tänään näin?"
- "Mun luonani, haavojas vinkuillen,
- rutiraukkana istuit sie.
- Olit kalpea, nyt olet taas punainen,
- ja missä ne haavas lie?"
- "Älä väitä, ett' äitisi kuollut on,
- apuas ett' ei kysy hän;
- tää maa se on äitisi turvaton,
- olet pettänyt äidin tän."
- "Vaikk' kultia laukkusi täys sull' ois,
- merikin niit' ammentaa.
- Jumal'auta, tuommoiselle en sois
- en pienintäkään pisaraa!"
- Kupehellaan nyrkkia vaan hän pui,
- tapa moinen ol' eukon tään;
- rikas öykkäri tuostapa lannistui,
- liki ei nyt pyrkinytkään.
- Mut nuorukaisenpa uupunehen
- tiepuoless' istuvan näin.
- Lotan silmä, kuin lempe'in tähtönen,
- väliin vilkkuvi sinnepäin.
- Nojaten vaan pyssyyn mies levähtää
- puku yllään hurmeunut;
- näit, että hän joukkoa rientelevää
- oli vaivalla seurannut.
- Ja kuin emo lapseen Lotta se loi
- hänehen yhä katseitaan,
- kuin ryypyt, jotka hän muille soi,
- ois aikonut hälle vaan.
- Mut kun syvemmäs yhä vaipui tää
- suru-untensa helmoihin,
- ei eukko se malttanut enempää,
- pojan luoksehen kutsuikin.
- "Tule", eukon ääni se värvähtää,
- "viel' löytyä tilkkanen vois;
- juo, poikani, huolta se lieventää,
- sitä tarve nyt kaikkien ois!"
- "Ujoksut? Mitä vielä! Ma tunnen sun,
- ei kultia laukussais;
- salon töllistä läksit taisteluhun,
- ja täälläkö kultia sais?"
- "Mut et verityöss' ole viimeinen,
- Lapualla se huomattiin;
- ens miehenä Ruonan sillallen
- myös ryntäsit, eikö niin?"
- "Älä huoli millä sä maksaisit,
- minä huoleksi otan tuon;
- Lapuasta sä ryypyn ansaitsit,
- ja Ruonasta kaksikin suon."
- "Ja jos Svärdini lempeä, miehuukas
- näkemässä nyt ollut ois,
- kuin, vaikka jo vuos veri haavastas,
- sotimasta et luopunut pois,
- heti ottais hän sinut hoimeisin
- omimpana lapsenaan,
- ja sen arvoista kahta, sen vannonkin,
- sais etsiä kautta maan."
- Ja saapunehelle Lotta se nyt
- täpötäyteen kaas pikarin,
- vähäll' ettei kukkuraks vierähtänyt
- pari kyynelhelmeäkin.
- Jo on aikaa siitä, kun eukon näin,
- mut en häntä voi unhottaa;
- hänt' aina ma muistelen mielelläin,
- ja hän kyllä sen kannattaa.
- Niin, helmi hän oli, se eukkonen,
- ja helmipä kalliskin;
- jos sietikin naurua hiukkasen,
- toki arvoa runsaammin.
Ukko Lode
[muokkaa]- Aina, taisteluun kun mennen
- ryntökäskyn ilmoittaa
- Ukko Lode, sitä ennen
- harmaan päänsä paljastaa.
- Hartahana, totisena
- seisoo näin hän hetkisen,
- niinkuin muinoin pienoisena
- vanhana nyt rukoillen.
- Pois nyt kaikkein päästä hattu!
- Tyyni hartaus nyt on.
- Luodit lentää, väliin sattuu
- viereen, välin joukkohon;
- miestä kaatuu täällä, siellä,
- seis! Ei liikahdustakaan!
- Isämeitä ynnä vielä
- siunauskin luetaan.
- Vasta kun ol' äänehensä
- rukouksen päättänyt,
- tuli ukko säntillensä,
- hatun painoi päähän nyt:
- "Syösköön vaikka lemmon kansa
- vastahamme joukkojaan,
- eipä hätää Herran kanssa,
- hurraa, pojat, eespäin vaan!"
- Sitten koitti ryntäystä
- uskoineen ja miehineen;
- pelkoa ja epäilystä
- nyt ei päässyt sydämeen.
- Ydin nuori, vanha pinta,
- pilaa, totta vuorojaan,
- lumitukka, tulirinta,
- näin käv' ukko kulkuaan.
- Väki virkkoi: "Tulimmainen!
- Nuor' on äijä jällehen;
- sydämessä veitikkainen
- vielä asuu entinen,
- loistaa hänen katseestansa
- voittoon meitä näyttämään;
- äidin rukous huulillansa
- hän ei pelkää hiittäkään."
- Verityöt ol' lopetettu,
- väliin voittamallakin,
- rukoukset suoritettu,
- väki palas leirihin.
- Ilolla se lepäs siellä
- väsyneenä vaivoistaan.
- Lode? Kentäll' yhä vielä
- ukko kummitteli vaan.
- Useimmin hän kulkuansa
- kulki hiljaa yksinään;
- pari miestä vaan pääs kanssa,
- parhaat hänen väestään.
- Miss' ol' ollut pahin pinne,
- päivä kuumin, raskahin,
- sinne mieli paloi, sinne
- hänet nyt vei jalkakin.
- Kyllikskö hän viel' ei saanut?
- Niinkö oli kiihtynyt,
- että, vaikk' on kaikki laannut,
- viel' ei veriin kyltynyt!
- Ihaellako hän mahtoi
- tuonen työtä kauheaa?
- Lode? Ei, hän auttaa tahtoi,
- lähimmäistään pelastaa.
- Missä suoni sykki vielä,
- hengen rahtu havaittiin,
- siellä viivyttihin, siellä
- hoideltiin ja autettiin.
- Kaikki saivat huojennusta,
- vihamies ja omainen,
- täss' ei tehty erotusta,
- veli oli jokainen.
- Moni, valmis henkeänsä
- hetken lainaks arvaamaan,
- katsoi hänen käyntiänsä
- äänetönnä kaukaa vaan,
- nousi kesken huviansa,
- että saisi hetkisen
- vilpitöntä nauruansa
- nauraa tälle kummallen.
- Väki virkkoi: "Hakkaa päällen!'
- ukko huutaa ryntäissään,
- mutta sitten paikkaa jällen,
- minkä sattui särkemään.
- Vaan - se onkin Lode toinen,
- joka hakkaa, maahan lyö,
- ei tää äijä hyvänmoijnen:
- hurjan pojan se on työ."
- Kunnon poikaveitikkapa
- sydämessä piilee tuo;
- vanha usko, vanha tapa
- siihen kotiin lämmön luo.
- Tyyni, vakava on pinta,
- mut jos silmiin katsahdat,
- ne kuin peilit kirkkahinta
- lapsenmieltä kuvaavat.
- Nuttu halpa, käytös rehti,
- niin käv' ukko sotiaan.
- Tuli rauha. Täytyi tähti
- rintaan panna toisinaan.
- Mutta kohta syksykylmiin
- vaihtui kevät vanhuksen,
- poika parka, itkusilmin,
- rinnass' istui väristen.
- Kun hän juhlapuvussansa
- ynseänä seisoi näin,
- väki kaikki seisoi kanssa
- unisilmin töllistäin,
- jotain tempuiss' aina puuttui,
- käänteet nurin tehtihin,
- kunnes viimein ukko suuttui,
- kaikki hiiteen heittikin.
- Mutta näin vain paraateissa
- toisinansa tapahtui;
- muulloin väen harjoitteissa
- vanhaan tapaan pukeutui.
- Hei, se oli toinen juttu!
- Nyt ei unta ollut kai;
- vanha herra, vanha nuttu,
- niistä toki selvän sai.
- Temput tehtiin rivakasti,
- riemulla ja innolla,
- aina paljon paremmasti,
- kuin hän taisi toivoa.
- Muut' ei hällä tehtävätä,
- katsastaissaan miehiään:
- parrasta vain nyki tätä,
- tuota huiskas leikillään.
- Väki virkkoi: "Tulimmainen!
- Vielä ukko nuori on.
- Sydämessä veitikkainen
- vielä asuu vallaton.
- Aika satoi lunta päähän,
- ruumis raukes vaivoistaan,
- mutta katso, pilkistäähän
- poika silmist' aina vaan."
Matkamiehen näky
[muokkaa]- Kenenkä linna se, jonk' äskettäin
- tien varrell' illan hämärässä näin?
- Niin komeaa ei tienoill' ollut toista.
- Mut kolkoksi kuin haudan muistan sen
- ja synkäks, autioksi; akkunoista
- vain valo loisti yhden huonehen.
- Ma seisahduin ja katsoin: kartanon
- salista valo virtas varjoton.
- Niin tarkkahan, kuin suinkin näkö jaksoi,
- sielt' ihmisiä etsin silmilläin,
- mut vaivaa tuskin tarkastus se maksoi,
- ma haamua vain kaksi siellä näin.
- Ol' vaimo toinen, suruvaatteissaan
- ylevä, vaikka kumarruksissaan;
- hopeina valui pitkät suortuvansa.
- Mies toinen oli, mustissa myös tää,
- pää pystyssä, vaikk' ikä lumillansa
- sen peitti myös; hän kantoi kynttilää.
- Mä katsoin vielä. Salin seinähän
- ol' asetettu kuva; taulun tän
- likellä näin mä vielä taulun toisen.
- Kun nainen ehti niiden etehen,
- kohotti katsantonsa hän ja loi sen
- kuin rukoellen niiden puolehen.
- Ken oli hän? On hetki kulunut:
- hän mennyt on ja valo sammunut,
- kuin kartanossa kaikki oisi maannut.
- Kenties hän oli haamu rauhaton
- tai kuvain kumartaja? Liekö saanut
- vieraalla maalla vieraan uskonnon?
- Ei, haamu hän ei ollut rauhaton -
- min näit, se rauhaisaa ja totta on.
- Mut samaa matkaa jos sä kuljet toiste
- sivuitse linnan samaan aikahan,
- salista kohtaa sua sama loiste,
- ja vanhuksen näät siellä kulkevan.
- Jo monta ajastaikaa peräkkäin
- tään saman palvelijan kanssa näin
- hän ennen yötä astuu kaikin illoin.
- Sen hetken päästä hänt' et nähdä saa;
- kun hetki toinen kulkee, hän jo silloin
- on ottamassa unta rauhaisaa.
- ne kuvat, joita siinä katsoivat,
- ne kaksi Ramsay veljest' olivat,
- he kasvoivat tään linnan katon alla.
- Lemulla toinen sortui kuolemaan
- ja toinen heti jälkeen Lapualla,
- ja kumpainenkin eestä synnyinmaan.
- Heist' urhotöitä taru kertoilee,
- ja Suomen runo vielä laulelee,
- kuin kuoloon nuorna veljespari moinen
- maan eestä voittain oli lähtenyt,
- yks kolmatta kun vuotta oli toinen,
- yhdeksäntoista toinen täyttänyt.
- Vaan vaimo, jonka veljeksien luo
- näit hiljalleen kuin haamun käyvän, tuo
- ol' äiti urhoveljein. Yöt' ei voinut
- hän käymätt' olla muistoaarteilleen:
- hän kuvia ei siellä jumaloinut,
- hän hyvää yötä lausui lapsilleen.
Vänrikin tervehdys
[muokkaa]- (Gregori Tigerstedtille Revonlahden taistelun
- viidentenäkymmenentenä vuosipäivänä.)
- "Tunsitko joskus, joukoss' ihmisten
- kulkeissas täällä elon tanterella,
- kuink' outo voima, pakko sisäinen
- toist' ihmistä voi toiseen taivutella?
- Näet muodon, äänen kuulet, riemastut,
- vaan et voit virkkaa, miks niin ihastut.
- Mies oli Cronstedtilla väessään,
- ilolla häntä vielä muistelenki;
- ma vanhus olin, nuorukainen hän,
- mut kummassakin meiss' ol' yksi henki.
- Ma helposti ja paljon unhoitan,
- mut Tigerstedtin muistan ainian.
- Sen kaikki näytti, silmä, kayntikin,
- ett' oli miekkamieheks luotu poika;
- häll' oli reipas muoto sankarin
- ja varsi kookas, vaikka vielä hoikka.
- Hänt' ihastelin minä mielessän',
- mä hänet tunsin, minua ei hän.
- Äänensä muistan, Pohjan kasvatin,
- kuin pohjoinen se raikui joukon eessä;
- sanansa lens' kuin luoti maalihin
- ja sattui, sillä pontt' ol' ääntehessä;
- tuost' äänestäkin huomata jo voi,
- ett' urhokkaasta rinnasta se soi.
- Tie minne veikään, min sai koittaakaan,
- kun pako meiltä turvan, toivon poisti,
- tuo sama tuli hänen katseessaan
- ja muodoss' aina sama rauha loisti;
- kuin vaskikirjoitus se vakamoi:
- viel' uusi päivä kaikki muuttaa voi.
- Kun väliin kiihtyi vauhti Pohjolaan
- Ja vihan tuskast' itkein urhot kulki,
- hän kiros silloin, puri hammastaan,
- mut kyyneleet hän sydämeensä sulki,
- huulilta vaan nuo sanat salamoi:
- viel' uusi päivä kaikki muuttaa voi.
- Ja päivä tuli, hänen juhlansa.
- Taas kunnialla liehui lippu Suomen;
- aseihin! kaikui Revonlahdella,
- ja paenneille koitti uusi huomen.
- Riemahdus lensi kautta rivien,
- se hetki se ol' ikimuistoinen.
- Mik' ihme! Sammunutta toivoaan
- virittämähän joukot tuleen rientää,
- tukittu virta, sortain sulkujaan,
- esteitä vastaan aaltojansa työntää,
- ja kansa, syösty epätoivohon,
- maat' isäin suojaamahan noussut on.
- Valoksi idän rusko sulaantui,
- lähemmäs siirtyi päivän sädesoitto,
- allamme hanki silloin ruskottui,
- se oli kunniamme aamunkoitto;
- syvemmin, aurinkoisen kohoten,
- ain' aamunkoi tää loisti verinen.
- Mut saman päivän ensivartio
- taas näki sammuksissa sodan palon,
- ja Siikajoen nuori voitto jo
- sai tässä kaksosveljen yhtä jalon.
- Rivistä riemu kaikui rivihin,
- näin tulokasta tervehdittihin.
- Kentällä seisoin. Kaikk' on tyyntynyt.
- Miss' äsken viha riehui, oli rauhaa:
- jo viihtyi vaino, unta maattiin nyt,
- sit' unta, miss' ei enää myrskyt pauhaa;
- jos valvoi ken, ol' ystävä vaan tuo,
- jok' ystävän jäi nukkunehen luo.
- Mit' etsin, löysin nyt, ma tiedon sain,
- jot' oli yhtä raskas kaipaella:
- riveistä Tigerstedtiä mä hain,
- mut hän on tääll', ei ole valvehella.
- Juur' voittaessa, leikkiin innostuin,
- hän tähän nukkui rinnoin puhkaistuin.
- Tuo urhokas! Viel' äsken hänet näin,
- kun nuorna, uljahana rynnäkköhön
- hän, esteet sortain, riensi eteenpäin
- kanuunan liekkiin, miekan mittelöhön;
- nyt kylmänä hän hangell' lepäsi,
- miss' äsken ryssäin tulet sammutti.
- Mut elonkarvan kanss' ei kuitenkaan
- kadonnut rauha hänen muodostansa,
- vaaleissa vielä hänen kasvoissaan
- näin uljuuden, tuon tutun vanhastansa;
- tuo vakaa muoto mieleen mulle toi:
- viel' uusi päivä kaikki muuttaa voi.
- Ja katso! Uusi päivä tulikin.
- Hän synnyinmaalle suojaks säästyi vielä.
- Ma hänt' en nähnyt enää sittemmin,
- vaan sä, jos hänet kohtaat elon tiellä,
- niin terveisiä sano Stoolilta
- ja urhotöiltä, Revonlahdelta."
- Näin kertoi Stool sinusta, urhokas,
- sä kunniamme kulta-aikain jäänne.
- Terveiset kätki ylioppilas
- ja härmaapäänä vihdoin esittää ne,
- vuossataa puoli kun jo siitä on,
- kun eestä maas näin astuit taistohon.
- Se lempees sulje, tervehdyksen tään
- tuo sulle synnyinmaaskin; rivit luki
- se niiden miesten, jotka verellään
- sen muistot, toivot ja sen uskon tuki.
- Ne harvenneet on, hartaammin siis vaan
- se muistaa eloon jääneit' urhojaan.
- Kiitokset saa tuo alttius rajaton,
- min hehku Pohjan jäilläkään ei laannut,
- kiitokset kallis verikin, jok' on
- turvaksi vastaisuuden vuotaa saanut,
- ett' aina sille toivon sanat soi:
- viel' uusi päivä kaikki muuttaa voi.
Von Törne
[muokkaa]- Von Törne ukon maininnutko lienen,
- tuon miehen Mikkelistä, tuskin tiennen.
- Uroja hänkin oli harmaita
- ja Savon varajoukon johtaja.
- Von Törne, näät, ol' aimo suomalainen,
- kuin vanha tervaskanto rustokkainen,
- ei hevin saanut hänest' urakkaa,
- kysyttiin iskua ja navakkaa.
- Hän tiesi sen, uskoi myös, kun lausui kansa,
- ett' oli rautainen hän luonnoltansa,
- ett' Törne vanhus piti puoliaan,
- ol' everstluutnantti tai majur' vaan.
- Ma ukon tunsin rauhan ajoist' asti,
- hän pyylevänä liikkui vakavasti,
- ois outo luullut pölkyn puetun
- kannuksihin ja sotanuttuhun.
- Mut pölkyss' oli sydän saastumaton
- ja vakaa sydän, sydän murtumaton,
- joss' aaltoeli veri tulinen,
- niin, miehen sydän raitis, urhoinen.
- Ja synnyinmaata helliä se tiesi;
- ken tälle arvon soi, se kunnon miesi.
- Miks' niin? Hän syynkin tiesi ilmoittaa:
- se hänen, hänen joukkons' oli maa.
- Mä muistan, kuinka kesken tuttujensa
- hän tuskin tiesi määrää puheillensa
- maast' tästä, "parhaimmasta päällä maan",
- ja kansasta sen, "hänen kansastaan".
- Hän seisoi silloin hajasäärin, tätä
- hän mielin käytti tapaa ylpeätä,
- kosk' kieltää tohtinut ei yksikään,
- ett' suomalainen majuri on hän.
- Ei vertaa tiennyt tälle kunnialle,
- hän siitä päätään nosti korkealle;
- maailmaa vastaan miekoin, miehineen
- hän käynyt ois ja valtakirjoineen.
- Mut joskus, juttu kun tul' oikein vilkas,
- hän suomalaisen typeryyttä pilkkas,
- kuink' ollaan rehdit, mutta tuhmatkin;
- hän silloin päästi naurun raittihin.
- Mut annas, toinen moittia jos tahtoi, -
- vait! Moistahan vain ukko yksin mahtoi.
- Puhuja viel' ei ollut päättänyt,
- kun vastuun sai: "Suu kiinni, herra, nyt!"
- "Pöyhkääjä, kysyn teiltä, kansaa kussa
- maailmass' olette tai painetussa
- kirjassa huomanneet niin ylevää,
- niin viisast', uljasta kuin kansa tää?"
- "Sen kanssa viran puolest' olkaa kerta,
- miss' soivat luodit, missä sataa verta,
- ja sanokaatte, onko, kuka ties,
- älyä, tulta vailla Suomen mies!"
- Kuin rauhan, niin hän sodankin ol' aikaan.
- Mä pääsin luokseen majoittajan paikkaan;
- monia tunnen hänen tekojaan,
- Lapuan päivästä nyt kerron vaan.
- Me metsää puhtaaks oltiin perkaamassa,
- kaikk' oli valmiit vain ja vartoomassa,
- mut vanha herra käski seisomaan,
- "kosk' ampui Suomen mies niin ravakkaan".
- "Seis", huusi hän, "pojat, saakaa tue puista
- ja niittäkää, kuin niitetähän ruista;
- nyt tulee hiiden hauska. Sihdatkaa!
- Karskisti vain! Nyt ruokaa korppi saa."
- Hänelle tuttu oli kaikki väki,
- ei nimelt' yksin, mutta näöltäki,
- jokaista tarkkas, jonka nähdä voi,
- kuin isä kullekin hän sanan soi:
- "Karl Hurtti, noin, tuo sattui kelpo lailla,
- ei luodin saaja liene muuta vailla!
- Kuin ennen ammut, korpraal' Flink! No kas,
- jo Pekka Peitsi kaatui, peijakas!"
- "Voi, sääli kunnon poikaa tosiansa,
- nyt isä saakoon torpan Pekastansa."
- Näin lausui hän, näin johti joukkoaan,
- hän, suomalainen koko sielultaan.
- Tul' Adlercreutzin sana! "Joutuisasti!
- Väkenne eespäin, käykää kiiruummasti!"
- Vastuunpa kumman adjutantti sai;
- tyynesti ukko vastas vain: "Niin vai!"
- Voi hauskaa! Lipun luona pyylevänä
- hän seisoi hajasäärin ylpeänä,
- kuin iankaiken aikois seisoa
- ja lausuis luodille: "Seis, huutia!"
- Mitäpä sanantuoja mokomalle?
- Tuo poika parka joutui ahtahalle:
- hän päätäpahkaa oli samonnut,
- vaan käskusä ei vanhus totellut.
- "Majuri, eespäin!" - "No, no, veikko, malta!
- Mi täällä näyttääkään niin kamalalta!" -
- "Kenraali käski." - "Hurraan saakohon
- Karl Adlercreutz, hän kunnon miesi on!"
- Ne sanat juur' ol' äijän suusta,
- niin naamaan lensi kaarnan pirsta puusta.
- "Hoh, hoh, sit' odotinkin", lausui hän,
- "kas, sepä mies on hyvä tähtäämään!"
- "Se melkein sattui, eipä paljon vailla;
- sanoa voin nyt Hannu Klingan lailla,
- kun kuula pyyhkäis hänen kulmiaan:
- "Tuo hiis ei karta miehen naamaakaan!"
- Nää sanat häntä aina huvitteli,
- taas täyttä kurkkuaan hän hohotteli
- ja vakaana taas kävi seisomaan,
- ksä' puuskassa ja sääret hajallaan.
- Ties hiis, kuin kauan kuhnaillut ois vielä,
- mut juuri, kun hän siin' on tulen tiellä,
- pau, tuli taaskin luoti lentäen
- välitse aivan äijän polvien.
- Takissaan vanhus huomaa heilahduksen,
- hän katsoo, näkee läpi ammutuks sen,
- lievettä nostaa, toista myös - no voi,
- on reikä molemmissa, lempo soi!
- Hän närkästyi ja korvan juurta raapi:
- "Kas, tästä Räätäl-Matti työtä saapi!
- Vaan joudu, Juho kulta, katsos sie,
- mitenkä takapuolen laita lie!"
- käy vanha Juho renki silmäämässä:
- "No hiisi, kahta hullummin on tässä;
- edessä toki lieve jäljell' on,
- repale tässä vain on palteeton."
- Nyt Törne suuttui: "Sekös mokomakin,
- niin ihan piloille kun ampuu takin,
- jot' olen tuskin päivän pitänyt!
- Siis, eespäin! Piru vie sen pirun nyt!"
Heinäkuun viides päivä
[muokkaa]- "Nyt kesäpäivä loistavi,
- niin oudoks muuttaa mieleni
- tää aamu armahainen;
- jos haluat, niin lehtohon,
- suvisen ilman sulohon
- nyt käymme, nuorukainen;
- tää päivä juhlapäivä on."
- Soturi vanha lausui tään,
- pois verkon laski kädestään
- ja ääneti mua johti;
- ja poikki kukkaniittyjen
- sinisen järven rannallen,
- mi kastehelmin hohti,
- nyt kävi kulku hiljainen.
- Oi suloutta taivaan, maan!
- Ei vanhus hiisku sanaakaan,
- vain katsoo ihaellen.
- Sai kyynel hälle silmähän,
- kun käteheni tarttui hän
- ja kuiska hymyellen:
- "Maan eestä kuolisitko tään?"
- Vait olin. Sydämellisen
- vain silmäyksen loin hänehen,
- ei vaatinut hän muuta.
- Ja hetken äänet' oltuaan
- ja kummult' ihaeltuaan
- taas seudun ihanuutta
- hän ääneen puhkes lausumaan:
- "Rannalta tältä palasen
- maat' ihanaista isien
- sa näet, nuorukainen:
- kuin Virtain järvet ihanat
- on Saimaan sadat lahdelmat,
- Imatra pauhaavainen
- ja Vuoksen aallot vaahtoisat."
- "Ja jos käyt Pohjan äärihin,
- laelle tuiman tunturin,
- yht' ihanaa siell' oisi;
- ja jos sa rannan aukean
- näet Pohjanalahden huuhtoman,
- niin rakkautta loisi
- sinulle Suomi rintahan."
- "Mut käsitätkö mieleni
- ja kyynelen, mi vierevi
- nyt hiljaa silmästäni,
- ja muistoa miks herättää
- niin suloista, niin synkeää
- tää päivä mielessäni?
- On viides heinäkuuta tää."
- "Koittaapi päivä, loppuun käy;
- monesta jälkeä ei näy,
- kun kulunut on suotta.
- Vaan tää jäi mulle muistohon,
- tää viides heinäkuun, siit' on
- nyt seitsentoista vuotta;
- se Dunckerin vei kuolohon."
- "Tääll' oli kansa Suomessa,
- viel' on se; surun tuttuna
- se kaikk' on saanut koittaa;
- sen alttius on rajaton,
- se tyyni, vakaa, jäykkä on,
- sen miehuus kuolon voittaa;
- sen kansa meidän kansa on."
- "Levossaan siinä nyt sen näät,
- sit' ei nyt häiri synkät säät,
- mut sitä hellit vainen;
- ma näin sen koetuksissa,
- tulessa, hallan kourissa,
- se ain' ol' yhdenlainen;
- arvaahan, mitä tunsin ma."
- "Ma näin sen verta vuotavan,
- näin voittavan, näin sortuvan,
- mut pettäjää en lainkaan;
- maill', jota päivä pakeni,
- viel' urho hyinen taisteli
- ja väistynyt ei vainkaan,
- vaikk' ihan toivo raukesi."
- "Mik' urhoisuus, mi kestävyys,
- mik' into, mikä ylevyys
- ja vakuus vaiheissansa
- sill' olikaan, jot' ihannoi
- ja jolle sankarnimen soi
- nää miehet, tämä kansa
- ja kuoltuakin jumaloi!"
- "Mut kysy, jos sa milloinkaan
- urhoisan vanhan sotilaan
- ajalta tapaat tältä:
- oliko miestä kuitenkin,
- jok' oli kaikist' urhoisin?
- Saat vakaan vastuun hältä:
- niin, herra, tunsin Dunckerin."
- "kodista köyhäst' oli hän,
- laps saloseudun synkeän,
- ei suvultansa suuri,
- vaan tuli kunniaksi maan,
- nous arvoon arvaamattomaan,
- ol' lujin Suomen muuri,
- ja muistons' elää ainiaan."
- "Ja tämän maineen kirkkahan,
- sen omaks hälle hehkuvan
- sydämen lämpö antoi;
- ja synnyinmaalleen armaallen
- kuin morsiolle, äidillen
- hän kaikki uhriks kantoi; -
- näin saavutti hän suuruuden."
- "Hän kaatui; mutta kuolemaa
- oi suloista, kun kuolla saa
- noin loistehessa maineen!
- Ei huku unhojärveen hän,
- vaan lailla luodon vihreän
- kohoopi alta laineen;
- kuoleepi, eikä kuole hän."
- "Maa, kukkasissas loistaos.
- Suv'aalloistasi nostaos
- vihanta lehtiranta,
- rusoittaa vaarojesi suo,
- ja välkkyelköön virtais vuo,
- ja kohti taivaan kantta
- sininen Saimaa-silmäs luo!"
- "Niin että muisto vastakin
- kun mainitseepi Dunckerin,
- ylpeillen virkkaa saisi:
- 'Maa kaunis tuo, se hymyllään
- sai urhon lemmen syttymään:
- kes sit' ei armastaisi?
- Hän kuoli eestä kullan tään.' "
Munter
[muokkaa]- Hautajaisihin, näin kerran -
- sekin muisto maksaa vaivan -
- Adlercreutzin, jalon herran,
- käyvän hiljaa, vaiti aivan;
- haudalle hän päästyänsä
- katsoi, hattu kädessänsä,
- kuinka sijaa soturille
- tehtiin, Hannu Munterille.
- Mont' ei tullut saattajaksi
- tälle viime matkallansa:
- hautaa kaivoi miestä kaksi,
- neljä kulki arkun kanssa;
- kunniaksi oli vielä
- kenraali ja pappi siellä,
- kolme korpraal'otusta ja
- neljäs minä, majoittaja.
- Koruton ol' laitos haudan
- vaatteissansa ryysyisissä
- välissä nyt neljän laudan
- Munter makas pintehissä;
- vakaa oli näöltänsä
- niinkuin ennen eläissänsä,
- sama urho vielä, mutta
- yhtä puuttui - nopeutta.
- Majaan näin kun oli mennyt
- Munter sodan pauhinasta,
- Buss korpraali haudallen nyt
- astui, puhui vainajasta:
- mikä hällä suku, tunto,
- puhe, sydän, voima, kunto,
- kuink' ol' urhoks luotu heti -
- kuuluviin Buss kaikki veti.
- Sanat kävi sydämille,
- vaiti seistiin, hymyeltiin
- vainaan ponsilausehille,
- viiksiäkin väänneskeltiin.
- Suurta ei se maksa juttu,
- jokapäiväinen ja tuttu;
- suonet sitä sentään kuulla,
- kerrottuna Bussin suulla.
- "Miehet, uljain veikko tää nyt,
- Munter kuuluisa on poissa,
- takalaitahan on jäänyt,
- makaa kuolon kammitsoissa;
- päätti marssit, sodat kaikki,
- käskyn seistä vihdoin saiki,
- tähän retkeilynsä lakkas,
- ketaransa pystyyn nakkas.
- Meillä, jotka siellä kanssa
- liekiss' oltiin, meill' on selko,
- kestikö hän paikallansa
- vaiko pakoon ajoi pelko,
- kalpeniko taistellessa
- vaiko kuolon uhatessa
- seisoi tummanruskeana,
- varsin vaskipatsahana.
- Jörömäisenä hän meille
- saapui tuolta saloltahan,
- läksi isäin ikiteille
- hän, kuin hekin, sotimahan;
- puhe oli harvanlainen,
- silmä vilkkui poikamainen,
- sanaa kolme erällensä
- lausui, vaan ne täsmällensä.
- Koko suku semmoisina
- eli, kaikki yhtä luuta,
- soti, kaatui alhaisina,
- miekoin haastoi, säästi suuta;
- kahdestoista Kaarle kerran
- yhdestä jo teki herran,
- korpraaliks se Munter tehtiin;
- alaspäin taas siitä lähtiin.
- Moni virkaan outo vielä
- kotiin kauan haluaapi,
- alla päin käy, murhemiellä,
- kunnes mieheks karkeaapi.
- Näin ei Munter aikanansa;
- kun läks sotaan Kustaan kanssa,
- kohta, vaikka vasta tuotu,
- oli soturiks kuin luotu.
- Joi, ja särki iltasella
- kiväärinsä iloissansa;
- vääpelinsä aamusella
- antoi hälle pampustansa,
- virkkoi: 'Ällös olko arka,
- näin on virka, poika parka!
- Norjenitko?' - Vastas Hanne:
- 'Kyllä, kiitos rasvastanne!'
- Viinaan tuosta Munter suuttui,
- ain' ol' uuras, nopsa kanssa.
- Ensi kahakassa puuttui
- luoti hänen olkahansa,
- Döbeln kuulan vinkuvaisen
- kuuli: 'Pojat, kuka sai sen?'
- Munter olkapäätään kaappas,
- virkkoi: 'Tuostahan se raappas.'
- Tuskin lientyi haavan vaivat,
- taas käv' onni ankaraksi:
- kasakat kun vangiks saivat,
- juosta sai hän virstaa kaksi
- kilpaa arovarsan kanssa
- leve'illä jaloillansa,
- kunnes uljaat veikot tästä
- taas tok' auttoi pälkähästä.
- Rinta huokui, hiki juoksi,
- kun hän melkein viimeisillään
- taas pääsi omiensa luoksi;
- vaan ei tuosta ollut millään.
- Kumppanit huus ilkkuin vielä:
- 'Lämpisitkö? Taisi tiellä
- juoksu käydä keveästi?'
- Munter vastas: 'Välttävästi!'
- Kenraal' Armfelt lyötiin kerta,
- silloin lippuamme likin
- oli Munter, vuosi verta;
- hän se lipun pelastikin.
- Nytpä sai hän vihdoin kanssa
- rahan rehtiin rintahansa;
- Munterill' on vanha viisi,
- virkkoi tuohon vain: 'No hiisi!'
- Näin hän vakaast', uljahasti,
- niinkuin kahakoissa noissa,
- liikkui viimeisiinsä asti,
- kasvaen vain kunnioissa;
- harmaa ol' jo parraltansa,
- niukemp' ehkä lauseissansa,
- vaan kun sauhuun, liekkiin lähtiin,
- samaks kuoloon asti nähtiin.
- Oli muuan kevätilta,
- vanha äiti leiriin tuli,
- silmä vettyi Munterilta,
- jäykkyys hältä kaikki suli;
- ääneti hän aamuun asti
- katsoi ämmään hartahasti.
- Täältä kun on poika mennyt,
- äiti kuollee murheesen nyt.
- Munter siinä kaiken yötä
- hymyillen vain istuskeli,
- kuuntel', antoi kaikki myötä,
- kunnes eukko varoitteli:
- 'Poika kultu, liiku huolla,
- väistää paremp' on kuin kuolla!'
- Näin kun lauloi vanha rastas,
- 'Eihän toki!' Munter vastas.
- Mut ol' luoti hälle tehty,
- loppu joutui, tuli turma;
- vaiheissamme Munter nähty
- myötä ain' on, nyt vei surma.
- Karskina viel' eilen eli,
- mälliänsä pureskeli
- vartiona kenraalilla,
- missä oltiin neuvosilla.
- Päiväkäsky kertoi juuri,
- kuinka herrain pöytään kieppas
- viuhahtaen pommi suuri,
- puhevallan ottaa sieppas.
- Tulen tuttu vanhastansa
- Munter sylkee kourahansa,
- kiinni koppaa alkaa tuosta
- mokoman kanss' ulos juosta.
- Oven sai hän auki sille,
- sen jo porstuaankin saatti,
- vaan kun pääsi portahille,
- lensi pirstoiksi kranaatti.
- Siin' ol' äijän töitten loppu,
- vaan ei vielä tullut hoppu;
- maaten siinä mullin mallin
- Munter virkkoi: 'Hiis vei pallin!'
- Vielä hän, kun aamu koitti,
- oli henkitoireissansa;
- jo nyt surma voiman voitti,
- vaan ei hänen miehuuttansa.
- 'Kas, kun pommi äijän karsi:
- poiss' on toinen käsivarsi,
- rintahankin sattui siru!'
- Munter vain: 'Se halkes, piru.'
- Näin hän kuoli, näin hän eli,
- miesnä loppuun alust' asti,
- sanoissaan hän vitkasteli,
- vaaroiss' suori nopsahasti,
- Teki työnsä kerskaamatta,
- puutteet kesti nurkumatta,
- kärsi vaivaa, rasitusta,
- yhtä vain ei - valitusta.
- Maailma jos maksaa voisi
- kovat päivämme ja yömme,
- verikenttämme jos toisi
- julkitiettäviksi työmme,
- lippumme jos kuulla antaa
- vois, mink' arvon Munter kantaa,
- moni, jonka kaulus loistaa,
- saisi kumarrella moista.
- Vielä häntä muistellessa
- vanha sydämeni paisuu.
- Surman sarkaa vakoillessa
- hän vast' oli varsa raisu;
- painanut ei pelko mieltä,
- aina 'Hei!' vaan ja 'Pois tieltä!'
- rummun jälkeen vaikka mihin,
- kun vain eespäin käskettihin.
- Tok' ei ystävää niin varmaa,
- lujaa, vakaat', uskollista.
- Niinkuin lapsi, vaikka harmaa,
- vihas tuskin vihollista.
- Kourin Munter ryssiänsä,
- niinkuin hampain mällejänsä,
- survoi, vatkas kaikin hetkin,
- rakkaat toki kumpaisetkin.
- Kunniata sankarille!
- Kunnioitettuna hän maatkoon!
- Miehuus, miehen kunto sille
- pysyväisen muiston taatkoon!
- Orjan jalka ei saa painaa
- hautaa, miss' on Munter vainaa.
- Vanha kantasuku tulkoon
- suojaks sille! Amen olkoon!"
- Laannut korpraali kun on nyt,
- haudalt' alas käynyt taasen,
- kenraalipa lapion nyt
- käteens' ottaa voitokkaasen,
- hiekkaa hiljaa viimeks heittää,
- Suomen mullall' urhon peittää;
- sanaa hän ei virka monta,
- mutta meille verratonta.
- Puhe silloin lausueltu
- syvään liikutti se mieltä,
- vaikk' ei pitkä, koristeltu,
- Munterin vain omaa kieltä:
- kunniamme todisteeksi,
- soturinkin ylisteeksi
- riitti tuo, kun lausui vainen
- näin: "Hän oli suomalainen!"
Von Essen
[muokkaa]- Hän portahilleen saapuu,
- häll' lakki nyt on sotilaan,
- kannukset ja ratsaskaapu;
- hän aikovi ratsastamaan.
- Tuoss' seisovi vanhus sorja,
- uros katseelta, sävyltään,
- lumipäinen, kookas, norja -
- sen moinen hän on näöltään.
- Mut miksipä ukko nyt pauhaa?
- Miks polkevi jalkaa nyt?
- Eletäänhän keskellä rauhaa -
- mikä vimman on synnyttänyt?
- Älä huoli, ei vaaraa läsnä,
- älä tuost' ole milläsikään;
- tavan ainaiksen näet tässä,
- näet Essenin harmaapään.
- Jo huutavi raittihisti,
- syyn virkkavi selvälleen:
- "Sinä, Matti, sen päiväinen risti,
- lopun sinust' oitis teen!"
- "Vai vartoa näin unes tähden
- iänkaiken tässä ma saan!
- Sinä tietänet, milloin lähden
- joka päivä ma ratsastamaan?"
- Ja tallista renki se pikaa
- nyt uljaan tuo orihin;
- hän ei nukkunut, siinä ei vikaa,
- heräs ehk' ylen aikaisin.
- Pää pystyss', ääneti aivan
- edes orhin ohjaelee.
- Jalo ratsu - no leimaus taivaan! -
- väriseepi ja vaahtoilee.
- Alas portailtaan hän saapuu,
- asu yllään, kenraali tuo,
- ja kannukset, ratsastuskaapu;
- nyt orhiin katsehen luo.
- Vait on hän, liikkumatonna,
- ei usko hän silmiään:
- "Näkö pettikö mun, sano, konna,
- sun työtäsi näinkö ma nään?"
- "Mut jos kudot valheen viekkaan
- ja mulle nyt syötät sen,
- niin lähden ja tartun miekkaan
- ja pääs heti halkaisen!"
- Vaan Mattipa, tuo sotamies,
- hätäpoika ei ollutkaan;
- työn kyllä hän tehneens' tiesi,
- mut vastasi myös teostaan.
- "Kuin? Valhetellako voisin?
- Hävettää jo, kun epäillään.
- Isommassakin syyssä jos oisin,
- ei valhetta sittenkään."
- "Kasakan näin tuossa ma tiellä,
- hän kerskasi virkustaan.
- Sitä kärsiskö mies? Mitä vielä!
- Heti läksin mä kilpaamaan."
- Von Essen, se vanhus sorja,
- tuli hehkuva rinnassan,
- lumipäinen, kookas, norja,
- hän kimposi kiukuissaan.
- "Pois", huusi hän, "lurjus, pian,
- pois tallihin käy takaisin,
- ja myötäsi, ratsun sijaan,
- heti ruoska sa tuo tukevin."
- Tuo Matti on mies, joka tuonaan
- oli luoteja kestellyt,
- kuninkaalt' oli saanut muonan,
- vaikk' Essenin leivässä nyt.
- Ihan ääneti läksi hän alas,
- mut silmä se vain salamoi,
- saman tien hän läksi ja palas,
- tukevimman nyt ruoskan toi.
- Sen laski hän kourastansa:
- "Sotamies olin myös minäkin;
- minä ammutess' ammuin kanssa
- ja lyödessä löin takasin."
- "Jos kuin orhi nyt ruoskaa saankin,
- kun tein mitä parhaiten,
- niin potkaisenpa ma vaankin,
- ja kuin orhi ma potkaisen."
- Kenraali kun uhkan on kuullut,
- taaks' suorana astahtaa;
- mut ei suutu hän, kuin ois luullut;
- miest' ääneti tarkastaa.
- ja kun katsovi, suoremmaksi
- vars' sorja se suoristuu;
- ja hän vait on, ja kirkkaammaksi
- yhä katsanto kirkastuu.
- "Mies, kuules", huusi hän, "mistä
- sait moisen sä miehuuden?
- Se on aioist' entisistä,
- sikes keskellä hurmehien."
- "Ei mulle tuo ole uutta,
- sen tunnen jo vanhastaan;
- samanlaistapa urhoisuutta
- moni ilmaisi kaatuissaan."
- "Sen näin mä, kun voiton tiellä
- liput riemusi liehuillen,
- näin tappioissakin vielä,
- näin Pohjolan hangilla sen."
- "Ja kuinka, kun urhokkaasti
- sinä itseäs käytät noin,
- noin katselet uskaliaasti,
- sua ruoskalla herjata voin?"
- "Jumal'auta, näinpähän vasta
- en kehtaisi mainitakaan
- sitä joukkoa urhokasta,
- jota vein minä taistelemaan."
- "Käy kumppani etsimässä,
- mies reima ja vankkumaton,
- juo kunniaksemme, tässä
- tukaatti, se palkkas on!"
- "Ja kiitos, kun mieleni täytit
- taas kaunihin muistelmin
- ja kun näin sisus yrmeän näytit, -
- ja nyt mene helvettihin!"
- Hän pyyhkäisi silmiänsä,
- tais käydä ne himmeämmiks',
- ja, yrmistäin näköänsä,
- pois kääntyi ja sisään läks.
- Samaisen tuon urhean herran
- minä tunsin jo ennestäin,
- saman tuon von Essenin kerran
- sotivan Savonmaassa ma näin.
- Oli nopsa hän muulloin kyllä,
- mut nyt tuli peijakkaat.
- Vilun tähden häll' oli yllä
- sudennahkat ja vuotikkaat.
- Kun näin hän pakkassäässä
- etumaisena riens tulehen
- ja jok' ainoan askelen päässä
- vajos pohjahan nietosten,
- hiki äijän jo otsasta juoksi -
- kovin raskas virka on tää;
- väliin kauhen painonsa vuoksi
- hänen täytyi viivähtää.
- Mut "Eespäin!" vain tulisella
- hän innolla huudahtaa,
- "jos en jaksa ma astuskella,
- pojat, hoi, mua kannelkaa!"
- Nämä kolme äijällä tällä
- oli murheissaan, iloissaan:
- miel' ylväs ja luonne hellä,
- veri kiehuva kuumuuttaan.
Kuormarenki
[muokkaa]- Vanha Speltkö unohtuis? Ei kumminkaan!
- Ylhäinen ei ollut, kuormarenki vaan;
- vertaistensa lailla unhottua saiskin,
- jollei heistä kaikist' oisi ollut laiskin.
- Vaivaa maksoi heitä nähdä tosiaan,
- itse ukkoa ja hänen hevostaan.
- Josko hintaa kaksijalan askelella,
- taksaa ollenkaan ei nelijalkaisella.
- Asu, ruokko oli vauhdin kaltainen,
- pörröss' ukon pää ja häntä hevosen;
- tomunsa toi Harmo kototallistansa,
- noen nenällään toi ukko pankoltansa.
- Viimeisinä näin he aina kulkivat,
- naurua, sen arvaat, saivat molemmat;
- hepo torkkuin astui, unta veti miesi,
- miten kuormall' ukko pysyi, herra tiesi.
- Hiljaa kuljettihin sentään eteenpäin,
- pohjoisemmaks yhä tultiin vähittäin:
- ukko, vaikka puoleen Pohjanmaata ehti,
- sama on, kuin milloin Uusimaalta lähti.
- Matkakin se samaan tapaan tapahtuu:
- naurua, jos kulkee hän tai seisahtuu;
- nauraissa - se tietty - ruoskaa heilutellaan,
- selkää konin, äijän vuoroin koetellaan.
- Vauhti, tyyneys ei muutu sittenkään.
- Spelt on auttamaton, yhä ennellään;
- ukon virkanuttuun ruosk' ei pysty mikään,
- nahka paksu Harmon virassaan niin ikään.
- Siikajoelle näin viimein joudutaan,
- jäljell' isänmaast' on jäinen kulma vaan,
- tätäkin jo puolustaa on turha koittaa;
- mut voi vahva murtua, voi heikko voittaa.
- Ennen iltaa ensi kerta taisteltiin,
- paon päivä voiton päiväks' muutettiin;
- aalto ajeltu taas taapäin kuohahtaapi,
- virta kääntyy, vainottu nyt vainoaapi.
- Miehestä käy mieheen sana riemuinen:
- "Aamull' olkaa valmiit lähtöön jällehen!
- Väki, kuormat kuntoon illan kuluessa,
- reippaast' etelähän aamun koittehessa!"
- Kaikk' on tehty, yö jo joutuu, nukutaan;
- nuori Blume vänrikki ei maannut vaan.
- Innon tuli hehkui mieless' urhoisassa,
- rauhaa ei hän saanut tuvass' ahtahassa.
- Ulso astui, Hiljaist' on ja pimeää,
- tyynet, kylmät taivaan tähdet kimmeltää;
- koitteen juova vaan, jos katsot itää kothi,
- metsän latvoilla jo vaaleana hohti.
- Näkyviss' ei ketään, rattaat, kuormat vaan
- hevositta, pohjaa kohden, paikallaan:
- muutosta ei laisin, kaikk' on vanhoillansa,
- niinkuin sama kulku alkais uudestansa.
- Eipä - vähän toisin oli sentään nyt,
- vaikka sit' ei silmä kohta keksinyt:
- käännettyinä, hepo valjahissa, siellä
- rattaat perimmäiset seisovat jo tiellä.
- Mies ol' ohjihin jo käynyt kärryin luo.
- Blume silmiään ei usko, - Speltkö tuo?
- Spelt, jok' ajoi kautta Suomen kyyryllänsä,
- päätä korkeampi nyt on entistänsä.
- Suora on kuin nuoren ryhti vanhuksen,
- lumiharmaat hapset valuu harteillen;
- nen puhtaaks, leuka sileäks on tullut,
- kirkkaamp' yöll' on muoto, kuin on päiväll' ollut.
- Nuori Blume joutui aivan ymmällen:
- "Mikä ihme tehnyt on tuon muutoksen?
- Sinä, kaikkein nokisin ja laiskin muinen,
- olet ensinnä nyt puhdas, kiiruhuinen!"
- "Ken on noen, pölyn pessyt kasvoiltas,
- ken on kamman iskenyt sun tukkahas?
- Ken - se kumma suurin - valveille sun saanut,
- jok' et päivälläkään torkkumasta laannut?"
- "Nuori herra", vastas ukko juoheaan,
- "verkkaan kulkee mies, kun jättää oman maan;
- kansansa kun näkee häpein pakosilla,
- maata paremp' on kuin olla valvehilla."
- "Miksi kasvoni ma pessyt olisin?
- Häpy niissä ois vain nähty selvemmin;
- tiusketta ja pilkkaa nurkumatta kannoin;
- surin, siksi nenän noess' olla annoin."
- "nyt on toisin, joukkomme on taistellut,
- Suomi avaraks on meille auennut;
- nyt ei mikään tahraa kunniata maamme,
- otsan kirkkahan ja puhtaan näyttää saamme."
- "Rumpu käymään nyt, ja miehet kokohon,
- yö on kulunut, jo kirkas päivä on!
- Kun tul' levähtää, ei laattu juoksemasta;
- jalo, nuori herra, nyt on kiire vasta."
Wilhelm von Schwerin
[muokkaa]- Ja everstiluutnantti Drufva hän nyt
- näin huoahtaa:
- "Täss' ei sydän kelpaa särkenyt,
- se halkeaa.
- Vihollisten tänne jo käyvän nään
- monivertaisin joukoin ryntäämään,
- ja mieheen viimeisimpään
- mun taistella käsketään."
- "Ja jos tykkien luon' edes harjaunut
- sotavanhus ois,
- joku mies, jok' on ruutia haistellut,
- johon luottaa vois;
- mut ei, vaan poikapa hento nyt siin',
- viistoistavuotias, kreivi Schwerin,
- saa vastata patterista -
- voiko turvata semmoisiin?"
- Luo nuorukaisen jo rientää hän,
- kätt' ojentaa:
- "Pian arpa kuolon tai elämän
- tääll' lankeaa,
- elon ehkä, jos tarkkaan tähtäätte,
- mut kuoleman varman, jos horjutte.
- Eläkää tai kuolkaa, - mutta
- voi teitä, jos väistytte!"
- "Kuin myrskyssä ruoko on hentoinen,
- niin teillekin
- tää outoa leikkiä on, näen sen
- ja huolehdin.
- Se leikki se ei ole rattoisaa,
- siis, käs' sydämelle ja vastatkaa:
- rohkeetteko, jos on tarvis,
- pois henkenne lahjoittaa?"
- "Teiss', everstiluutnantti, riutunehen
- jo voiman nään;
- toki henkenne tarjota rohkeetten
- maan eestä tään;
- elon aamu se mulla on parhaillaan -
- viistoist' ikävuottahan mull' on vaan -
- tuot' enköhän tarjota rohkeis,
- sitä tokkohan halveksitaan?"
- Ukon silmä se säihkyvi: "Raudalle
- tuo kalskahti!
- Sana tuo, sepä sattui paikalle
- kuin sattuiki,
- siis heikoks teitä en mainita saa,
- vaan kiittää teistä ma voin Jumalaa:
- sydän ompi se, ei käsivarsi,
- joka voimia kasvattaa!"
- Tykit paukkuivat, ens taisteluaan
- Schwerin kävi nyt;
- rivit pirstotut väistyi jo, hänpä se vaan
- ei väistynyt,
- oli hälle patteri kuin kotilies,
- sen tulta kuin viisi hän hoitaa ties;
- kasakoit' tuli parvi, hän niiltä
- jo parran poltti kuin mies.
- Lomahetken sai nyt ja kiiruhtaa
- paenneitten luo,
- ja mielet malttuvat, kun kajahtaa
- vihan ääni tuo.
- Taas hetki, ja kaikki jo muuttunut on:
- paenneet taas ryhtyvät taistelohon,
- ja lieden rakkahan suusta
- tuli räiskyvi loppumaton.
- Sitä Drufva hän katsoi ihmeissään,
- vaikk' kaukaakin:
- "Jopa mestarintyöks jalon kokeen tään
- minä arvaisin.
- Joka noin heti kunnian saavuttaa,
- mihin ehtii vielä, jos elää saa?
- Hänt' auttaos, Herra, hän vielä
- armeijoja johdattaa."
- Sai ilta jo taistelon taukoamaan,
- palas pois Schwerin:
- vesa hento ei murtunut ollutkaan
- sodan hyrskeisiin.
- Kun hän jälleen tykkinsä leiriin toi,
- hänt' urhot harmajapäät ihannoi,
- sylihins' hänet Drufva sulki,
- ja huikea hurraa soi.
- Nimi nuoren sankarin loistettaan
- näin varhain loi;
- kirkkaampaa toivoa milloinkaan
- ei nähdä voi.
- Mut voi, pian hältä jo päättyi tie!
- Kuu tuskin ehtinyt puoleen lie,
- lähisimpähän hautausholviin
- hänet matkan määrä jo vie.
- Mut aihetta antaa lauleluun
- jo kerkes hän;
- läks kerran vieläkin taisteluun,
- ylevimpähän,
- elo nuoi se ennenkuin lakastui
- ja jääks veri lämpeä kohmettui
- ja kesken sankaritöitään
- käsi kuolohon hervahtui.
- Veripäiv' Oravaisten kun murehin
- nous onneton,
- joka toivot mursi ja voitostakin
- teki tappion,
- siell' uljuus häll' oli loistossaan,
- siell' luoti ei eksynyt ainoakaan,
- siell' lämpö tykkien kiihtyi,
- kun hän kastoi ne hurmeillaan.
- Tykin vierehen vaipui vihdoinkin,
- makas siinä maass',
- mut kun vihan mies tuli patterihin,
- ylös karkas taas,
- huus miehillensä ja hyökkäs päin,
- avas tien läpi joukkojen piirittäväin
- ja kaatui vasta, kun ehti
- väen riemuvan luokse näin.
- Ei ollut hän kuuttatoistakaan,
- nuor' urho tää,
- mut ikää siinäkin, työ jalo vaan
- jos on elämää.
- Moni harmeni kiillossa kunnian,
- joka seppelehens' olis loistoisan
- tuon poikasen voitonkruunuun
- iloll' altis vaihtamahan.
- Niin, kuuttatoista ei täyttänyt hän
- viel' ehtinyt,
- kovan kärsinyt joukkopa tuo verissään
- suri häntä nyt,
- ja ruumihin ympäri seisoivat
- siin' ääneti sankarit parhaimmat;
- kuink' kallis hän oli heille,
- sen silloin ilmaisivat.
- Valitus ei kuulunut miehuuton,
- syvä kaipaus vaan,
- kehuks nuorena kaatunehen urohon
- ei sanaakaan;
- elon aamua Vegesack vain ylistää,
- ja paareja Adlercreutz silittää,
- ja Drufvasta harvoin nähty
- helo kyynel herkähtää.
Numero viistoista Stolt
[muokkaa]- Ihanainen päiv' oli päättynyt
- Lapualla, ja riemuiten
- von Döbeln voittaja ratsasti nyt
- sotarintaans' silmäillen.
- joka joukkoa kiitteli lempeimmin -
- sanat suorat ne on sotilaan -
- sen kuntoa, miheuutt', intoakin
- kotimaataan suojelemaan.
- Sotarintans' ääreen ehti jo hän,
- kun päiv' oli laskussans,
- kävi joukkoa sielläkin kiittämähän,
- jota johtavi kapteeni Schantz.
- Oli harvennut se, hän huomas sen,
- näki aukkoja paljonkin;
- mut silmä jo kääntyi toisaallen,
- mitä mietti, hän lausuikin.
- Jo kiittäessään hänen huomattiin
- yhä syrjähän katselleen:
- repaleinen raukka se seisoi siin'
- ihan ääneti, itsekseen.
- Sitä miestä hän viittasi luokseen nyt:
- "Mies hoi, tule tännemmäks!
- Et taannoin syrjässä noin pysynyt,
- verityöhön kun joukkoni läks."
- "Sinä pyssyn - muistatko? - tempaisit
- kädest' uupunehen sotilaan
- ja miesteni jälkehen kiiruhdit
- sodan löylyhyn kuumimpaan."
- "Sukeltaissamme peltoon ennätit luo,
- kuin muut sinä myös sukelsit,
- ja kun taas näkyviin tuli urhoni nuo,
- eturinnassa ryntäilit."
- "Kylän päälle kun käytihin hyökkäämään
- ja ma silmäsin sinnepäin,
- etumaisena nuttusi reiäkkään
- taas patterin harjalla näin."
- "Sepä miehen työ, koe semmoinen
- pian kunnian, mainehen tuo.
- Puhu julki nyt vain, poik' urhoinen,
- nimes ensin kuulua suo." -
- "Min lie nimen pappi se antanutkaan,
- sitä ihmiset ei kysyneet;
- enimmält' ovat aikani kaiken vaan
- mua Lurjukseks sanoneet."
- "Hyvä! Lyö nimi silmihin herjaajan
- ja siit' ole vain suruton.
- Mut missäs, mies, kotis, lausuhan,
- ja missä sun turvasi on?"
- Mäkirinteen tiehen viittasi hän:
- "Tuoss' on kotipaikkani mun",
- ja vahvaa näytti hän nyrkkiähän:
- "Tähän näin minä turvaudun."
- "Kotis laatuun käy, hyv' on turvasi myös,
- vaan mist' elatuksesi sait?
- Näpistyskö vai kirkkojen ryöstö on työs
- vai maantierosvous kait?" -
- "Jos suurta tai pientä ma rosvoilin,
- ropo ois toki taskussain;
- ja jos kerjäläisenkin paljastin,
- eheämp' ois nuttukin vain!"
- Tuli säihkyi silmistä Döbelnin:
- "Schantz, kapteeni, kuulkaahan!
- Ken kaatuneist' oli urhoisin
- urohist' tämän komppanian?"
- "Sen pyssy ja nuttu ja rensseli sen
- nyt tänne te toimittakaa;
- nimen hältä ja sankarikalleuden
- perinnäksehen tää nyt saa."
- Kalut tuotiin; viidentoistapa nuo
- Stolt vainaan on soturin.
- Hymysuin von Döbeln katsehen luo
- oman turvatin ryysyihin.
- "Veriss' on tuo nuttu, se mies peloton,
- ken tohtivi ottaa sen;
- mut vertapa, näen minä, paksult' on
- myös ryysyissä Lurjuksen."
- "Univormu siis pue ylles, mies,
- nyt nähdessä komppanian;
- rivin eessä äsken kulki sun ties,
- nyt riviin sun asetan."
- Puvun muutti hän, posket ne hohtoa loi,
- kun hän täysiss' ol' aseissaan;
- ja Döbeln ääneti miehen toi
- nyt paikkaan Stolt sotilaan.
- "Kas nyt olet oiva ja täys sotilas
- olennolta ja katsannolt',
- olt myös sotaveljemme arvoltas,
- ja viidestoist' olet, Stolt."
- "Sydämeltäsi, mieleltäs ole vaan
- yhä entisen kaltainen,
- mut vielä jos Lurjukseks sanotaan,
- vedä miekkasi tiuskaisten."
- Tähän hetkeen uuden tään soturin
- povi tyynest' aaltosi vaan;
- mut kuultua nyt sanat kenraalin
- järähtääpi se pohjiltaan.
- Ikinään ei riemua ollut hän
- edes maistanut varkaisin;
- jo lapsena kolkkoudess' elämän
- oli jäätynyt kyynelkin.
- Ens kertaa miehen nyt sydämeen
- kevätaurinko pilkehtii,
- sulaneista nyt lähteist' ehtimiseen
- vedet uhkuen tulvehtii.
- "Ja jos murheess', onnessa olla saan
- mies joukossa sankarien,
- sotahan olen valmis ja kuolemaan;
- sois herra jo huomenna sen!"
Veljekset
[muokkaa]- Sua Wadenstjernan nimi kauhistaa?
- Tarua julmaa tarkoitat, ma pelkään:
- kuink' elon myrskyss' etsein valkamaa
- käy veli, mutta veli karkoittaa
- takaisin hänet tuiskuhun yön selkään.
- Menepä Joutsijärven tienoillen,
- taloa siellä ikäkoivut varjoo:
- jos synkk' on yö tai päivä valoinen,
- majahan käy vain, suojaa vieraallen
- Juhana Wadenstjerna vanhus tarjoo.
- Totisen uskon, suoran sydämen
- hänessä huomaat ensi katsannolla,
- ja hyv' on olla sun, niin rauhainen
- kuin alla oman kotikatoksen
- ja oman isän turvissa on olla.
- Yht' älä nimeä sä lausu vaan,
- se muistoist' ikipäiviks haihtukahan:
- hän valmis kaikkea on kuulemaan,
- mut Viaporia jos mainitaan,
- on rauha poissa, myrsky valloillahan.
- Mik' ennen lumos hänen sydäntään,
- maa, kansa, kansan kunto, voima, väki,
- mik' intoon nosti hänen henkenään,
- tuon vuoren hautaan kaikki häpeään
- ja pilkkaan, sortoon poljetuks hän näki.
- Ja senvuoks vavahtaapi vanhus tää,
- kun haudan nimenkin vain kuulla saapi;
- ja hänen sydäntänsä kirveltää,
- ja hänen hiuksiansa pöyristää,
- jos Viaporista ken muistuttaapi.
- Oli ilta myöhä, kolkko, talvinen.
- Tää vanhus, jonka omantunnon rauhaa
- ei syyt, ei pelko kalva, hiiloksen
- edessä huolet' istuu, kuunnellen,
- kuink' ikkunoita piesten tuisku pauhaa.
- Hän istuu yksin. Hiljan heittänyt
- hän turviin Jumalan on armahansa,
- kun, herättäin hänt' unelmistaan, nyt
- ov' aukenee, mies lumeen peittynyt
- yöks anoo suojaa hänen majassansa.
- hän katsoo katsomistaan. Kauhistain
- sydäntä värisyttää hirmu jäinen.
- Se vieraita ei ole, veli vain,
- laps yksien se ompi vanhempain
- tuo hänen majaans' yöksi pyrkiväinen.
- Tää sama veli entisaikoihin,
- viel' yhdessä kun kasvoivat he koissa,
- veljeksist' oli hälle rakkahin,
- nyt eloss' yksin tää, ja tämäkin
- yhdeksäntoista vuotta ollut poissa.
- Mut syytön muukalainenkaan ei jäis
- niin oven suuhun, kuin tää vieras jääpi,
- niin äänet' outokaan ei tervehtäis,
- niin nöyräst' oottais, niin ei säikähtäis,
- kuin veli veljeään nyt säikähtääpi.
- Ei äänt', ei sanaa. hetket vuorottain
- saa tulla, emnnä niin kuin kuolon mailla,
- siks kunnes vieras etähältä vain
- vihdoinkin veljellensä arastain
- sylinsä avaa rukoilevan lailla.
- Juhana kieltä tajus sydämen.
- Se näyttää hetken liikuttavan mieltä,
- vain hetken aikaa; kuluttua sen
- tylynä kääntyy hän ja viitaten
- avoimen sylin pois hän luotaan kieltää.
- Hylätyn ääni vihdoin värähtää
- kamalan kolkosti kuin huokaus maasta:
- "Oi murra, veli rinnastasi jää,
- äl' ylenkatso turvan etsijää
- ja kuolemaan äl' onnetonta raasta."
- "Oon syypää. Häväistystä kantaa saan
- ma siitä päivin, jolloin heittäytyivät
- veristymättä miehet Suomenmaan
- ja, ennenkuin lens siihen kuulakaan,
- komean Svean linnan pettäin myivät."
- "Mut minäkö voin murtaa sulut lain,
- anastaa ohjat kohtalon, ma heikko?
- Minunko esiin nousta piti? Vain
- sit' etten tehnyt, pidä vikanain,
- mut vihall' älä mua sorra, veikko!"
- Hän vaikenee, pää painuu rinnallen,
- ja kuumaan kyynelvirtaan ääni raukee.
- On lausunut hän kylläks veljelleen,
- avoinna syli, astuu askeleen
- odottain, että veljen syli aukee.
- Mut kuohuin povi nousee Juhanan,
- hänessä kiukku, tuska raivoaapi;
- ja seinält' olan takaa vihdoinkin
- hän tempaa viritetyn pistoolin
- ja vastineeks sen veljeen ojentaapi.
- Näin taru julma näist' on kulkenut
- viel' ehkä kertomustain kolkompana,
- jos sä, jok' olet tätä kuunnellut,
- kovasti olet kovaa tuominnut,
- niin lievikkeeksi kuule rauhan sana.
- Kun toinen oli mennyt, kerrotaan,
- silmänsä käsin peitti tyly veli
- ja unetonna, valveill' istui vaan
- ja illan itki, yönkin kokonaan
- ja aamulla kuin laps viel' itkeskeli.
Viapori
[muokkaa]- Kun päivä oli päättynyt,
- luon' iltavalkean
- Stool-ukon kanssa istuin nyt
- totuttuun tapahan.
- Iloiltiin, pilaa laskettiin,
- niin Viapori mainittiin.
- Ma mainitsin sen nimen vaan,
- mut ilo loppuikin:
- "Oletko nähnyt milloinkaan
- linnoitustä Ehrensvärdin,
- Gibraltaria Pohjolan?"
- Hän synkän alkoi kertoman:
- "Se silmää ulapalle päin
- graniittikatseillaan,
- ja Kustaanmiekkaans' ylentäin
- se uhkaa: tules vaan!
- Ei lyömään laskeu miekka tää,
- se surmaa, kun se välkähtää.
- Äl' uhall' astu saaren luo,
- kun maassa vaino käy,
- kun merten kuningatar tuo
- ei leppyiseltä näy:
- tuhansin kanuunoita soi
- ja surman tulta salamoi.
- Pakohon Pohjan rajoillen
- väkemme syöstihin,
- mut vielä väikkyi toivo sen,
- ja hehkui intokin.
- Ei hätääkään, niin arvellaan,
- kun meidän Viapor' on vaan.
- Jokaisen silmä leimahtaa,
- kun kuulee nimen tään,
- ei silloin tuskaa, nurinaa,
- ei kylmää, nälkääkään.
- Taas Suomen karhu elämöi,
- pudisti kämmentään ja löi.
- Useinkin urhon harmajan
- etäällä kodistaan
- tuon nimen kuulin lausuvan,
- yöt' hangell' istuissaan;
- viluhun lämmintä se loi,
- se kodin, kaikki hälle toi.
- Mut etelästä kuiskaillen
- nyt huhu luikertaa,
- se aseitamme häväisten
- maanpetost' ilmoittaa;
- se kaikkialla herättää
- vain ylenkatsett' ylpeää.
- Iäti päivä muistetaan,
- milloinka varmuuden
- tuo huhu sai ja kertomaan
- käv' äänell' ukkosen:
- maan viime pylväs kukistui,
- jo Viapori antautui.
- Sen kuiluunsako nielaissut
- on syvyys pohjaton?
- Ukonko nuoli murskannut
- sen vahvat muurit on?
- Ken valleilta sen miehet vei?
- Kysyttiin, vastausta ei.
- Mut huokaus se puhkes nyt
- sydämest' urhonkin,
- ja silmä, harvoin vettynyt,
- nyt valui kyynelin;
- olihan kuollut synnyinmaa,
- sen hautaa kyynel kostuttaa.
- Voi miestä, joka juoksemaan
- tuon saattoi kyynelen!
- Hän kerran voitti kunnollaan
- jaloimman sepppelen:
- hän Ruotsinsalmen voittohon
- johdatti Ruotsin laivaston.
- Mut vaikk' ois miekoin maailman
- hän loistoon nostanut
- ja auringonkin kirkkahan
- kiillollaan huikaissut,
- niin häpeän hän kuitenkin
- saa työstään haudall' Ehrnsvärdin.
- Runoja, muinaisaikaakin
- rakastat, nuori mies,
- sen, minkä tässä kertoilin,
- sa laulatkin kenties;
- tuo silloin julki musta työ,
- mut nimen peittäköhön yö.
- Suvusta vait! Ei vierittää
- rikosta sille saa;
- ei muut, hän yksin häpeää
- saa työstään kannattaa.
- Ken kavaltanut maansa on,
- on suvuton ja lapseton.
- Kavala käsi, pantuna
- tueksi Suomenmaan,
- häväistys, kammo, kuolema,
- kirous, patto vaan -
- ne hänen nimens' olkohon
- näin säästät korvaa kuulijan.
- Kaikk' ota haudan synkeys
- ja tuskat elämän,
- tee niistä hälle nimitys:
- surua vähemmän
- se nimi tuopi kuitenkin
- kuin Viaporin petturin."
Maaherra
[muokkaa]- Kasvaako maine tanterella vaan,
- jot' uljaan urhon veri kostuttaa,
- ja eikö aseetonkin toisinaan
- voi miehuutt' osoittaa?
- Syvällä Suomess' oli kätkynyt
- mies, rauhan mies jo nuorest' iästään:
- rauhassa vanhenneena hoiti nyt
- maaherranlääniään.
- Wibelius nimensä, - se korkean
- ei suvun ollut, arvokas tok' on:
- se hänen nimenään sai kunnian
- ja nousi arvohon.
- Kultaiset päivät vankan miehuuden
- hän rauhan toimiss' oli viettänyt.
- Nyt sota riehui maassa isien,
- hän vanhus oli nyt.
- Saaliina raastettuna ystävän
- ja vihollisen kesken vuorottain
- sai levon, rauhan antaa alttiiks hän
- hyväksi voittajain.
- Lakia suojella ja huojentaa
- maan kuormaa pyhä tehtävänsä on,
- siks ei hän päivin koskaan rauhaa saa,
- siks yökin uneton.
- Näin kerran yksin virkahuoneessaan
- hän istui kera kahden sihteerin;
- hän murtuneelta näyttää, vait on vaan
- ja vaiti toisetkin.
- Lepoa ois hän suonut, hetkeks vaan;
- se liikaa on. Taas ovi avautuu,
- ja, aseellinen joukko seurassaan,
- soturi ilmaantuu.
- Soturi tuo se ryssäin voimien
- pääkenraal' on, ei mikään halvempi;
- perälle astuu hän ja uhaten
- tuiskaisee jyrkästi:
- "Maaherra, taistelu on päättynyt,
- tän maan jo meille asevoima soi;
- kuin taistella sen miehet vielä nyt
- riveissä Ruotsin voi?"
- "Kas, tuoss' on kynä, tuohon istukaa
- ja kirjoittakaa käsky ankarin;
- se tavaran ja hengen pitää saa,
- ken palaa kotihin;
- mut hurjana ken vielä niskurois
- herraansa, keisaria, vastahan,
- sen suku armott' ajetahan pois
- talostaan, maaltahan."
- "Te ymmärrätte, kirjoittakaa niin."
- Hän päätti, uhkan hymy huulillaan.
- Wibelius katsoo tuomarpöytään, siin'
- on laki Ruotsinmaan.
- Kätensä lujaan laskee kannelle,
- ja silmä, kirjaan luotu, välkähtää:
- "Kenraali, niillä, joita uhkaatte,
- on suoja vahva tää."
- "Meill' aarre kallis, turva aseeton
- se on, kuink' ikään onni vaihettuu;
- sen valtiaanne vahvistanut on,
- se häneen turvaantuu."
- "Siin' ikivanhuudesta säädetään:
- jos rikkoo ken, niin syy on hänen vaan;
- ei vaimo vastuuss' ole miehestään,
- ei miesi vaimostaan."
- "jos rikosta on maataan puolustaa,
- jot' ei voi kelpo sydän myönnyttää,
- miest' aseellista silloin rangaiskaa,
- laps, vaimo säästäkää!"
- "Te voiton saitte. Teill' on valta nyt,
- siis minun tehkää, miten miellyttää!
- Mut laki, ennen mua syntynyt,
- myös jälkeheni jää."
- Näin lausui. Säikähtäen vavahtaa
- nyt sydän nuorten miesten molempain;
- mut kirkkaat silmäns' ukko kohottaa,
- kenraaliin katsahtain.
- Tuon kasvoist' uhka oli hävinnyt,
- ja katsanto jo muuttui lempeäks;
- hän lujast' ukon kättä puisti nyt
- ja kumarsi ja läks.
- Mut kädet ristissä kuin rukoillen
- nyt vanhus vaipui tuomaristuimeen;
- hän voittajana ylimaallisen
- sai rauhan palkakseen.
- Ja läsnä olleet todistivat niin -
- he kertoivat sen usein innoissaan -
- kirkastus ihmeellinen huomattiin
- nyt hänen kasvoillaan.
- Ett' oli valo taivaan-ihanin
- siit' oli heillä yksi ajatus;
- mut mistä kaunis hohde syntyisin,
- siit' eri arvelus.
- Sen toinen sanoi loisteeks auringon,
- mi kirkkaan paistehensa heihin loi;
- vaan toinen sanoi: "Sisäistä se on,
- sen omatunto toi."
Adlercreutz
[muokkaa]- Ken joen rannall' on tuo miesi ylhäinen,
- jok' yli vetten, maiden katsahtaapi?
- Jo ryhti, huulten uhka, säihke silmien,
- kädessä miehekkäässä miekka tulinen
- urosta, sotilasta muistuttaapi.
- Hän yksinään on, ilman seuraajaa,
- mies nuori tullen mennen herrallensa
- vain aika ajoin sanaa kuljettaa;
- mut takan ja eessä kaksi armeijaa
- veristä surmaa uhkaa toisillensa.
- Hän tuosa näkee Siikajoen maiseman
- niin kolkkona kuin ruumiin laudoillansa,
- hän Suomen sodan muistaa vielä kolkomman,
- häpeän, paon, hylyks jääneen kunnian
- ja ryssäin pilkkanaurun takanansa.
- Se syynä, miks niin synkkä otsa on,
- miks varjo musta huolihunnun vetää
- peitteeksi urhon jaloon muotohon;
- hän näkee, kuinka Suomi, äiti turvaton,
- nyt alttiiks jää, kun poikain miehuus pettää.
- Ja hänen, tämän hävityksen näkijän,
- ei tapa tehtävistään horjahdella.
- Uskollisempaa miestä löytäisitköhän?
- Hän vaarat koetti, soti, voitti, vertaan hän
- jo nuorna valoi maineen tanterella.
- Näät miehen, jot' ei riemut, murheen säät,
- ei mielet suurimman, ei alhaisimman
- voi murtaa, taivuttaa, sä hengen näät,
- min lentohon vain nosti myrskyn tuulispäät;
- näät Adlercreutzin, urhoist' urhoisimman.
- Ja hänen, hänen käskystänsä jällehen
- on alkava tuo ilve kurjamainen,
- tuo kulku levoton, tuo retki tuskainen,
- isänmaan, maineen, kaiken kadottaminen,
- jot' itkemätt' on epätoivo vainen.
- Hän, täyttäin mit' on toinen määrännyt,
- taas pakoon käskee, säästää miesten verta,
- jo taisteluun ne oli säädetyt,
- mut taistella ei saa ne, niiden täytyy nyt
- taas paeta kuin ennen joka kerta.
- Hän näkee sotarinnan taajan, tasapään
- taas pirstoiksi ja hajallensa menneen.
- Hän tuntee joka ruodun rivin väessään,
- sen toivot toivoi hän, sen liittyi elämään
- ei yksin tänään, vaan jo kauan ennen.
- Hän tietää, ettei mielin tyvenin
- se häpäisevää askelt' astu tätä,
- sen rintaa painaa murhe katkerin,
- sydäntä kalvaa haava tuskastuttavin
- tuimemmin tuonen miekan iskemätä.
- Ja väki tuo! On uljuutta ja voimaa sen
- hän entisaikaan saanut koetella,
- hän muistaa, kuin se kanssa Kustaa kolmannen
- tulehen riemull' astui, tiensä piirtäen
- riveihin murtuneihin hurmehella.
- Väkeä samaa nyt hän johdattaa,
- polveltaan uutta, vanhaa mieleltänsä,
- se mitä sois ja vois, hän arvajaa,
- siis, kun se peräytyy, hän synkän näön saa,
- ja otsa jalo painuu häpeissänsä.
- Jo Döbeln lähtenyt on vihaa hehkuen,
- jo marssiin Palmfelt joukkons' alkaa viedä,
- jo vaipuu Gripenbergin miekka voittoinen.
- On hetket kalliit. Sotalaumat ryssien
- jään yli ryntää sulkemahan tietä.
- Mut Adlercreutz viel' alallensa jää,
- yks toimi häll' on valvottava vielä:
- joella viel' yks joukko viivähtää,
- ei liiku astelta, ei peräydy tää,
- lippunsa luona vain se seisoo siellä.
- Sen johtaja jo väsyi pakoon, häpeään,
- kun vaihtoi sotatannert' yhtä päätä,
- paluunsa päätti hän, nyt vaiti, mietteissään
- hän joukkons' eessä seisoo, käydä ryntäämään
- hän tahtoo, muuten siihen paikkaan jäädä.
- Hän jähmettyiskö Pohjan hankihin?
- Ei, sodan leikkiin kuolla paremp' oisi.
- Kaarnaksi jäiskö meren hyrskyihin?
- Ei, taistella kuin mies ja miesnä kuollakin
- hän sois, ja joukkonsakin samaa soisi.
- Väk' on se Hertzenin. Sen tuntee kenraali,
- sit' ei hän tänne hukkaan henno jättää:
- nuo miehet hänen kotiseutuns' synnytti,
- hän kutsuu, käskee, rukoilee, - ne viipyvi,
- kuin kuolemaa myös häntä pelkäämättä.
- Mik' ihme! Eikö niskoittelu tää
- sytytä vimmaa? Ei, vaan ihastusta!
- Kas, silmä loistaa, otsa selkiää,
- valloillaan tuli povess' on ja liekehtää,
- ja kasvoiss' ilmestyy sen kajastusta.
- Eik' aikaakaan, niin liekki jo on levinnyt
- niin kauas leimahtain kuin silmä kantaa;
- sanoja entää, uusia taas lähtee nyt,
- takaisin kääntyy joukot, pois jo käsketyt,
- ja Hertzenkin jo ryntää vasten rantaa.
- Kaikk' esteet sortaa voittokulku tuo,
- jo katkaistu on sotavoima suuri,
- ja avuks Turun urhot rientää luo,
- ja Gripenberg hän Hämeen poikiansa tuo
- hurraten, rivit vankkana kuin muuri.
- Kas noita! Essen uljas, miekka kourassaa,
- ja Heideman ja Ramsay kilvoin koittaa.
- Kas, kuin ne ryntää yli hurmeilevan maan!
- Ja Lange, Kihlström, Bremer, Bröijer, Nordensvan
- ja sadat muut, noill' eikö voimaa voittaa?
- Jo vihdoin heltyy pakko toivoton,
- vihdoinkin voiton seppel loistaa kerta:
- häpeä pitkä oli, ponneton,
- nyt päivä kunnian taas heille noussut on,
- työ tehdään, joll' ei ikäkausiin vertaa.
- Ja turhaan ponnistaen ryssät vastustaa,
- ens kertaa ahdingossa näillä mailla.
- rajevskin tulet ei voi enää kauhistaa,
- pelätty, kuulu nimens' sammua nyt saa,
- se tenhoaan ja voimaansa on vailla.
- Mut vielä koetos. Laumat ryssien
- ne pakenee, mut uudet sijaan saapi;
- jo hiltyy vauhti Suomen urhojen;
- mut kaukaa, hetki hetkelt' yhä paisuen,
- nyt Porin uljas marssi raikahtaapi.
- Avuksi Döbeln joutuu. Sanan saatuaan
- hän väkimarssin tänne riensi kohta.
- Tutulle nuotille jo, kuules, hurrataan.
- Hän näkyy. - Adlercreutzpa innostuksissaan
- nyt hänen kanssaan joukot tuleen johtaa.
- Viel' leimuu sodan soihtu tuokion,
- mut kohta sammuu se ja maahan kaatuu;
- taas Siikajoen tanner meidän on,
- taas kunniamme verin pesty, tahraton,
- ja ensimmäinen, suuri voitto saatu.
- Hän, joka jäiselläkin hangell' astuen
- rakasti maataan miellä palavalla,
- jok' iloin sille verens' antoi lämpöisen
- ja, kaikkein horjuessa, Suomen mainehen
- pelasti vielä voimall' urhoisalla,
- hän lepää. Rauhaan pääsi sankari,
- maa Svean hänet kätki turvahansa;
- jalosti sielläkin hän taisteli,
- ja tuskinpa se päivä koskaan koittavi,
- kun hänt' ei muista Svean jalo kansa.
- Mut sankarmaassa vaikka unhotuksiin jäis
- tää muisto suurempien muistoin kautta,
- nimensä jos ei sydänt' enää sytyttäis
- ja kuluneine kirjaimineen hyljättäis
- tuon uskollisen suomalaisen hauta,
- ei miehen maine kuolis kuitenkaan,
- ei, henki rientäis ylpeällä miellä
- laineiden poikki syliin synnyinmaan;
- tääll' ei hän unhotukseen joudu milloinkaan,
- tääll' elää hän, vaikk' onkin hauta siellä.