Гурченко Людмила Марківна
Гурченко Людмила Марківна | |
Людми́ла Ма́рківна Гу́рченко (12 листопада 1935, Харків, Українська РСР, СРСР — 30 березня 2011, Москва, Росія) — радянська акторка та співачка українського походження, народна артистка СРСР.
Цитати
[ред.]
# А Б В Г Д Е Є Ж З И І Ї Й К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я |
А
[ред.]Б
[ред.]Басилашвілі закритий. Спочатку я навіть не знала, як його батькові. Перший кадр — зима, фінал картини, ми десь в Люберцях, холод, жах, 28 градусів. Обом хочеться в туалет. А це ж поле голе, гора. Він з одного боку пописав, я з іншого. А до кінця картини це була рідна людина.[1] |
Будь-якій вдячній людині і я вдячна. Я дуже вдячна. Дуже.[1] |
В
[ред.]Вважаю, що вчити інших годі й нотаціями, а лише власним прикладом.[2] |
Вдома я все з себе скидаю. Там я така нещасна. Тихенько ходжу, можу зсутулившись. Побачивши мене вдома, в мені можна розчаруватися.[1] |
Вже в чотирнадцять років я точно знала, що навчити співати й грати — неможливо.[2] |
Д
[ред.]Думаю, що мене так ніхто і не знає.[1] |
Ж
[ред.]Жіночий організм — це вам не гармонь: потовстішаю — схудну, потовстішаю — схудну. Треба тримати себе в руках.[1] |
К
[ред.]Кобзона я забула як страшний сон.[1] |
Коли я бачу талановиту людину в будь-якому напрямку, я просто окрилююся. Думаю: о, треба жити, треба жити. О, який розумник, справді.[2] |
Л
[ред.]М
[ред.]Мама ставилася до мене досить критично: «Ну що Люся? Дівчинка не дуже красива — лоб великий, вуха стирчать...»[1] |
Моє напівпролетарське походження і характер вилазили з усіх швів моїх суконь.[1] |
Москва приймає понаїхали, роблячи дуже точний відбір. Вона залишає талановитих.[1] |
Н
[ред.]Не можна бути в просте — мотор, світло, текст, форма, костюм — і ти знову живеш. Нехай навіть і картина середненька. Я майже 15 років не знімалася, тому була готова на все, що завгодно.[1] |
Ну так, я не покликала на свій бенефіс жодну жінку. А навіщо? Що я буду з нею робити? З'ясовувати, у кого більше зморшок?[1] |
О
[ред.]Оплески дають тобі крила. Оплески рідкі їх прибирають. Коли чуєш стукіт власних підборів — провал. Якщо я стукаю і не чую нічого — це прекрасно.[2] |
Ось, наприклад, запитають: «Як ви себе почуваєте в ролі постарілої жінки?» Я все прекрасно розумію, паспортні дані вони і є паспортні дані, але не до такої ж міри.[1] |
П
[ред.]Парадоксально, але саме тоді у мене був завал роботи. Всі режисери, які раніше не помічали мене, раптом стрепенулися: «Я не мислю картини без вашої участі, дорога!» Я говорила: «Я не можу ходити!» — «Ходити не треба, будете тільки сідати та вставати».[1] |
Після «Карнавальної ночі» мені прислали лист з комітету комсомолу: «Ви там танцюєте, і у вас коліно видно! Як можна?!" Це була ціла подія: коліно![1] |
Правильне харчування? Перед інтерв'ю ось з'їла велику булку з маслом. Це моя улюблена їжа з дитинства. Холестерин? Гадки не маю.[2] |
Р
[ред.]Радянський Союз був прекрасний тим, що, приїхавши в будь-яку точку цієї величезної країни, я всюди була своя і ніхто не питав мене, хто я: росіянка або українка. Для всіх я була рідна. А тепер для поїздки з виступом до рідного Харкова потрібно заповнювати купу паперів.[1] |
Режисери вже не дивилися в мою сторону або вдавали, що мене не знають. А мені потім треба було удавати, що я не пам'ятаю, що вони мене тоді не пам'ятали. А я, на жаль, пам'ятаю все.[1] |
С
[ред.]Самоіронія — хороша броня.[1] |
Т
[ред.]Так втомлюєшся від нинішнього раціоналізму... Тобі посміхаються, а ти не знаєш, що у людини на душі.[2] |
Треба бути талановитим, розумним і, головне, матеріально незалежним, щоб спокійно займатися тим, чим хочеш.[2] |
У
[ред.]У дитинстві на шкільному ранку мій святковий костюм завжди складався з форменого кашкета листоноші й житковської «товстої сумки» на ремені.[1] |
У мене вже немає моїх шанувальників-одноліток — вимерли всі.[1] |
У мене ніколи не було паралельних романів.[1] |
У мене тільки в 30 років квартира з'явилася. І не від держави, а від розлучення.[1] |
У моєму розумінні стильно виглядати — це перш за все не бути смішною. Найстрашніше для людини — бути смішним. Чи не вміти поглянути на себе з боку.[1] |
Я ніколи не могла називати точну суму свого гонорару, говорила: «Скільки дасте».[1] |
У театрі роль можна чекати роками. Знаєте, так недовго і постаріти.[1] |
У фільмі «Мама» я здорово впала на ковзанці — ногу збирали по шматочках. 19 осколків. Одна нога відтоді майже на півтора сантиметра коротша за іншу. Але чи так, чи без ноги — нижче коліна її б відрізали. Я дзвонила з лікарні Зіновію Гердт і питала, чи можна після операції влаштуватися до нього в театр ляльок.[1] |
Х
[ред.]Хочеш вижити — вмій терпіти.[2] |
Хрестів і шрамів на мені багато.[1] |
Ц
[ред.]Це зараз супертехніка, долбі- шмолбі, а тоді я співала в трамвайний мікрофон.[1] |
Ч
[ред.]Через три з половиною тижні після операції, з гіпсом і з усіма штирями й титановими пластинками, мене повезли в Румунію, на каталочці. На загальних планах за мене стрибала дівчина-дублер — за рогами було незрозуміло, що це не я. А на великих планах працювала сама. Козенята прикривали мою ногу.[1] |
Чужий успіх пережити важко, за нього нерідко «дякують» ненавистю і заздрістю...[2] |
Я
[ред.]Я б із задоволенням вийшла заміж один раз і на все життя — я однолюб.[1] |
Я весь час на каблуках. Без них я падаю назад. Навіть домашнє взуття з каблучком.[1] |
Я звикла, що газета може написати, що у Гурченко відняло ноги, а я в цей момент танцюю на сцені.[1] |
Як не дивно звучить, я з дитинства мріяла померти за Батьківщину. А коли в 1957 році мене вербував КДБ для роботи на фестивалі молоді та студентів, я відмовилася, і це мене знищило на довгі роки.[1] |
Якщо мене обманюють — я не можу дивитися йому в очі після цього. І йду, зникаю. Я ж Скорпіон, сіра ящірка. Їй обрубали хвіст, вона відповзає, десь трясеться в печері, потім хвіст виростає, вона знову вилазить. Це про мене.[1] |
Якщо я після спектаклю прийшла не втомленою, значить щось не так зробила, що не виклалася до кінця.[1] |
Я обожнюю операторів. Це чоловіча робота. Це не актор, який ходить з дзеркальцем в кишені. Я взагалі не розумію, як можна в актора закохатися.[1] |
Я ніколи не пила, не курила. Ніколи не гуляла до ранку. Випила, голова паморочиться — ой, не моє. Курити мене стільки раз вчили. Ну не можу я — організм виштовхує.[1] |
Примітки
[ред.]