Кармазін Юрій Анатолійович
Юрій Анатолійович Кармазін | |
---|---|
Народився | 21 вересня 1957 Звенигородка, Черкаська область, Українська РСР, СРСР |
Помер | 9 листопада 2022 (65 років) |
Поховання | Байкове кладовище |
Країна | |
Місце проживання | Київ |
Діяльність | політик, правник |
Галузь | політик |
Alma mater | ОНУ ім. І. І. Мечникова |
Членство | Верховна Рада України VI скликання, Верховна Рада України IV скликання і Верховна Рада України III скликання |
Посада | народний депутат України[1], народний депутат України[2], народний депутат України[3], народний депутат України[4] і заступник члена у Парламентській асамблеї Ради Європиd[5] |
Партія | Партія захисників Вітчизни |
Конфесія | православ'я |
Нагороди | |
2-го скликання | |||
безпартійний | 11 травня 1994 | — | 12 травня 1998 |
3-го скликання | |||
безпартійний | 12 травня 1998 | — | 14 травня 2002 |
4-го скликання | |||
безпартійний (НУ) | 14 травня 2002 | — | 25 травня 2006 |
6-го скликання | |||
Партія захисників Вітчизни (НУНС) | 23 листопада 2007 | — | 12 грудня 2012 |
Ю́рій Анато́лійович Карма́зін (нар. 21 вересня 1957, м. Звенигородка, Черкаська область — 9 листопада 2022[6]) — український політичний діяч, суддя, Народний депутат України 2-го, 3-го, 4-го, 6-го скликання.
З травня 1999 — голова Партії захисників Вітчизни. З липня 2001 — співголова Народно-патріотичного об'єднання «За Україну». Радник Президента України (липень — серпень 2007). Заслужений юрист України (1996). Державний радник юстиції 3 класу.
Народився 21 вересня 1957 року у м. Звенигородці Черкаської області.
Освіта: Одеський національний університет імені І. І. Мечникова, юридичний факультет (1976—1981), юрист.
1974 — липень 1976 — робітник Смілянського міськпобуткомбінату.
1976—1981 — студент Одеського державного університету імені І. І. Мечникова.
Грудень 1980—1982 — помічник прокурора Центрального району міста Одеси.
1982—1984 — помічник прокурора Одеської області.
1984—1985 — заступник спеціального прокурора Одеської області.
Листопад 1985 — серпень 1992 — прокурор Приморського району міста Одеси.
З липня 1992 — суддя Одеського обласного суду.
З липня 1994 — голова слідчої комісії в справі АСК «Бласко».
Народний депутат України 2-го скликання з 11 травня 1994 до 12 травня 1998. Обрано у Приморському виборчому окрузі № 299, Одеської області, висунутий трудовим колективом. На час виборів: суддя Одеського обласного суду, позапартійний. У першому турі: явка виборців склала — 56,3 %, «за» проголосували — 15,17 %. У другому турі: явка — 52,1 %, «за» — 60,29 %. 23 суперники (основний — Анатолій Вассерман).
З січня 1996 — заступник голови Одеської обласної організації Конгресу української інтелігенції.
Народний депутат України 3-го скликання з 12 травня 1998 до 14 травня 2002. Обрано у виборчому окрузі № 134, Одеської області. Явка — 65,0 %, «за» проголосувало 40,0 %. Обрано з 19 претендентів. На час виборів — народний депутат України. Член фракції «Громада» (травень 1998 — лютий 2000), позафракційний (лютий — липень 2000), член групи «Солідарність» (з липня 2000). Голова Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності та боротьби з організованою злочинністю і корупцією (липень 1998 — лютий 2000), голова Комітету з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією (з лютого 2000).
Кандидат у Президенти України на виборах 1999. У першому турі отримав 90793 голосів виборців (0,35 %) — 10-е місце серед 13-и претендентів.
Обирався депутатом Одеської обласної ради народних депутатів; двічі — депутатом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси.
Член юридичної служби Громадянського комітету захисту Конституції «Україна без Кучми» (лютий 2001).
Народний депутат України 4-го скликання з 14 травня 2002 до 25 травня 2006) від виборчого блоку політичних партій «Блок Віктора Ющенка „Наша Україна“», № 17 в списку. На час виборів: народний депутат України, безпартійний. Член фракції «Наша Україна» (15 травня 2002 — 7 вересня 2005), фракції політичної партії Народний Союз «Наша Україна» (з 7 вересня 2005). Голова підкомітету з питань законотворчості, систематизації законодавства та його відповідності міжнародному праву Комітету з питань правової політики (з 12 червня 2002).
Був членом фракції «Наша Україна» до травня 2006 року. На виборах 26 березня 2006 року балотувався в народні депутати України від «Блоку Юрія Кармазіна»[7], № 1 в списку. До Парламенту — не потрапив (Блок набрав 0,65 % голосів виборців).
Крім участі у виборах до Парламенту, на виборах 26 березня 2006 року, Юрій Кармазін також був кандидатом на посаду міського голови м. Києва від «Блоку Юрія Кармазіна» — отримав 4-те місце із 5,45 % голосів виборців.
Народний депутат України 6-го скликання з 23 листопада 2007 від Блоку «Наша Україна — Народна Самооборона», № 58 у списку. На час виборів: голова Партії захисників Вітчизни. Член фракції Блоку «Наша Україна — Народна Самооборона» (з 23 листопада 2007). Перший заступник голови Комітету з питань правосуддя (з 26 грудня 2007).
У виборах до Парламенту 2012 року — участі не брав, оскільки ЦВК відмовив йому у реєстрації[8].
У 2005 році Юрій Кармазін в інтерв'ю газеті «Бульвар» заявив, що виступає проти прем'єр-міністра Януковича, і в одній країні з ним жити не стане. У тому ж інтерв'ю він розповідав, як йому явилася вища сила, яка надала йому інструкції для подальшої діяльності[9][10].
У лютому 2016 року Кармазін став одним з організаторів руху «Революційні праві сили»[11], які намагалися організувати «Третій майдан» та закликали до повалення чинної влади.
У січні 2018 року Юрій Кармазін провів пресконференцію, на якій надав документи, що начебто підтверджують зв'язок між компанією ICU та американським фінансистом, заступником голови інавгураційної комісії Дональда Трампа Еліотом Броуді. У компанії ICU спростували цю інформацію та подали на Кармазіна до суду за наклеп[12]. Лише в квітні 2021 року, за повідомленням пресслужби компанії ICU стало відомо, що Верховний суд залишив в силі постанову Північного апеляційного господарського суду, який визнав вину громадської організації «Інститут Права і Суспільства» (президент і співзасновник — Юрій Кармазін) в поширенні інформації про групу ICU[13][14][15].
У травні 2018 року Ю. Кармазін був обраний так званим гетьманом козацтва всієї України.[16][17][18][19]
11 березня 2022 року, через власний канал на YouTube, звернувся до Президента України Володимира Зеленського з вимогою називати війну війною та прийняти проект закону 7114 Про оголошення стану війни, згідно пункту 19 статті 106 Конституції України[20].
В 1987—1991 роках надавав значну допомогу у правовому захисті і в забезпеченні приміщеннями ряду благодійних установ першої в СРСР неурядової благодійної організації — Фонду соціальної допомоги імені доктора Ф. П. Гааза[21][22][23][24][25][26][27].
- Одружений, має двох доньок (1982 та 1998 років народження).
- Заслужений юрист України (1996).
- Почесний працівник прокуратури України.
- Почесна відзнака Голови Одеської обласної державної адміністрації[28].
За статистикою, Юрій Кармазін був найактивнішим депутатом Верховної Ради 4-го скликання за такими показниками:[29]
- кількість виступів з місця — 1073 (при тому, що середньостатистичний показник депутатів 4-го скликання становив ~40 виступів);
- кількість виступів з трибуни — 1093 (проти середньостатистичних ~28 виступів);
- кількість депутатських запитів — 901 (проти середньостатистичного ~31 запита).
За статистикою 6-го скликання на 25 серпня 2011[джерело?]:
- кількість виступів з місця — 2218;
- кількість виступів з трибуни — 564;
- кількість депутатських запитів — 343.
- ↑ http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/radac_gs09/d_index_arh?skl=2
- ↑ http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/radac_gs09/d_index_arh?skl=3
- ↑ http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/radac_gs09/d_index_arh?skl=4
- ↑ http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/radac_gs09/d_index_arh?skl=6
- ↑ http://www.assembly.coe.int/nw/xml/AssemblyList/MP-Details-EN.asp?MemberID=5641
- ↑ Помер екснардеп Юрій Кармазін. Главком. Процитовано 9 листопада 2022.
- ↑ Блок Юрія Кармазіна. Архів оригіналу за 3 лютого 2022. Процитовано 3 лютого 2022.
- ↑ ЦИК отказался регистрировать Кармазина кандидатом в депутаты [Архівовано 17 грудня 2012 у Wayback Machine.], Лига-Новости
- ↑ Юрий Кармазин: «Уже при новой власти мне передали, что я заказан…» [Архівовано 2 липня 2018 у Wayback Machine.] «БУЛЬВАР ГОРДОНА», № 12 (12) 2005, ИЮЛЬ(рос.)
- ↑ Юрий Кармазин: «Представьте, четыре утра, тишина дикая, и в этой тишине я чувствую хруст собственного позвоночника…» [Архівовано 2 липня 2018 у Wayback Machine.] газета «Факты» от 24 июня 2005 года(рос.)
- ↑ Кто устраивает Майдан-3. Вожди Революционных правых сил [Архівовано 3 липня 2018 у Wayback Machine.] «Страна.ua», 21.02.2016(рос.)
- ↑ Адвокат ICU: Юрию Кармазину грозит срок за клевету [Архівовано 3 липня 2018 у Wayback Machine.] «rbc.ua», 07.06.2018(рос.)
- ↑ Верховний Суд України зобов'язав Юрія Кармазіна спростувати поширену ним брехню про ICU. 04_2021. Архів оригіналу за 3 лютого 2022. Процитовано 3 лютого 2022.
- ↑ Постанова Верховного суду у справі № 910/9397/18. Архів оригіналу за 3 лютого 2022. Процитовано 3 лютого 2022.
- ↑ Юрій Кармазін свідомо поширив брехню про ICU і американську компанію, - Верховний Суд України. 02.04.2021, 16:05. Архів оригіналу за 3 лютого 2022. Процитовано 3 лютого 2022.
- ↑ 10 фактів з життя «гетьмана» Юрія Кармазіна, який знову хоче бути президентом [Архівовано 5 серпня 2020 у Wayback Machine.], Еспресо, 12 лютого 2019
- ↑ Бывший нардеп провозгласил себя гетманом на радость соцсетям [Архівовано 2 липня 2018 у Wayback Machine.] «fakty.ua», 21.02.2016(рос.)
- ↑ Комерційне козацтво
- ↑ ЮРІЯ КАРМАЗІНА ОБРАНО ГЕТЬМАНОМ КОЗАЦТВА ВСІЄЇ УКРАЇНИ
- ↑ В.Зеленський: терміново назвіть війну війною! (укр.), процитовано 11 лютого 2023
- ↑ Брошюра о Фонде (Нью-Йорк, 1991) ((англ.)) .
- ↑ Висновок постійної комісії з соціальної політики Одеської міської ради від 17 травня 2000 р. (рос.)
- ↑ «Спешите делать добро!». — Журнал «Работница», № 3 от 1989 р. стор. 1 [Архівовано 22 вересня 2017 у Wayback Machine.]; стор. 2 [Архівовано 22 вересня 2017 у Wayback Machine.](рос.)
- ↑ «Фонд имени доктора Гааза». — Газета «Неделя», № 49 от 1989 р. [Архівовано 22 вересня 2017 у Wayback Machine.](рос.)
- ↑ «Люди, деньги, совесть». — Журнал «Охрана труда и социального страхования» № 7 от 1990 р. [Архівовано 22 лютого 2016 у Wayback Machine.](рос.)
- ↑ (рос.) «Философия достоинства, свободы и прав человека»". — Киев: Парламентское издательство, 2009 г.: ISBN 978-966-611-679-9[недоступне посилання з квітня 2019]
- ↑ «Портрет правозащитника в социальном интерьере» — газета «2000», № 9 за 2.03.2016 г. [Архівовано 6 березня 2016 у Wayback Machine.](рос.)
- ↑ Юрія Кармазіна нагороджено Почесною відзнакою голови Одеської обласної державної адміністрації. 26.06.2021. Архів оригіналу за 3 лютого 2022. Процитовано 3 лютого 2022.
- ↑ Коротка статистика депутатської активності [[2002]]–[[2006]] років. Архів оригіналу за 20 серпня 2008. Процитовано 11 лютого 2013.
- Верховна Рада України 2-го скликання [Архівовано 19 січня 2021 у Wayback Machine.]
- Верховна Рада України 3-го скликання [Архівовано 15 січня 2021 у Wayback Machine.]
- Верховна Рада України 4-го скликання
- Верховна Рада України 6-го скликання
- Політична Україна сьогодні
- Партія Захисників Вітчизни [Архівовано 8 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
|
|
- Народились 21 вересня
- Народились 1957
- Уродженці Звенигородки
- Померли 9 листопада
- Померли 2022
- Поховані на Байковому кладовищі
- Випускники Одеського університету
- Заслужені юристи України
- Кандидати в президенти України (2019)
- Українські правники
- Політики України
- Учасники Помаранчевої революції
- Народні депутати України 2-го скликання
- Народні депутати України 3-го скликання
- Народні депутати України 4-го скликання
- Народні депутати України 6-го скликання
- Кандидати в президенти України (1999)