Шукрі аль-Куатлі
Шукрі аль-Куатлі араб. شكري القوتلي | ||
| ||
---|---|---|
Попередник: | Ата Бей аль-Айюбі | |
Наступник: | Хусні Аз-Заім | |
Попередник: | Хашим аль-Атассі | |
Наступник: | Гамаль Абдель Насер як президент Об'єднаної Арабської Республіки | |
Народження: |
6 травня 1891 Дамаск, Османська імперія | |
Смерть: |
30 червня 1967 (76 років) Бейрут, Ліван | |
Поховання: | Баб-ель-Сагір | |
Країна: | Османська імперія, Арабське Королівство Сирія, Держава Дамаск, Держава Сирія, Сирійська Республіка, Об'єднана Арабська Республіка і Сирія | |
Релігія: | іслам | |
Партія: | Національний блок | |
Шлюб: | Bahira al-Dalatid | |
Нагороди: | Орден Омейядов 1 клас | |
Шукрі аль-Куватлі (араб. شكري القوّتلي, трансліт. Shukrī al-Quwwatlī; 6 травня 1891 – 30 червня 1967) — був першим президентом після здобуття незалежності Сирії, у 1943 році. Він розпочав свою кар'єру як дисидент, працюючи над незалежністю та єдністю Османської імперії на арабських територіях і, як наслідок, був ув'язнений і підданий тортурам за свою активність. Коли було створено Королівство Сирія, Куватлі став урядовцем, хоча він розчарувався в монархізмі і став співзасновником республіканської Партії незалежності. Куватлі був негайно засуджений до смерті французами, які взяли контроль над Сирією у 1920 році. Після цього він оселився в Каїрі, де служив головним послом Сирійської Конгрес Палестини, який розвиває особливо міцні зв'язки з Саудівською Аравією. Він використовував ці зв'язки, щоб допомогти фінансувати Велике сирійське повстання (1925—1927). У 1930 році французька влада помилувала Куватлі, після чого він повернувся до Сирії, де поступово став головним лідером Національного блоку. Він був обраний президентом Сирії в 1943 році, а через три роки спостерігав за незалежністю країни.
Куватлі був переобраний у 1948 році, але був повалений військовим переворотом у 1949 Хусні аль-Заїмом. Згодом він відправився у вигнання до Єгипту, повернувшись до Сирії в 1955 році для участі в президентських виборах, на яких він переміг. Консерватор, головуючий в уряді, в якому дедалі більше домінували ліві, Куватлі офіційно прийняв нейтралітет під час холодної війни. Після того, як його прохання про допомогу від Сполучені Штати було відхилено, він наблизився до Східного блоку. Він також уклав оборонну угоду Сирії з Єгиптом і Саудівською Аравією, щоб протистояти впливу Багдадського пакту. У 1957 році Куватлі, якого США та країни Пакту намагалися потіснити, але не змогли, намагався зупинити ліву хвилю в Сирії, але безуспішно. На той час його політичний авторитет знизився, оскільки військові обійшли юрисдикцію Куватлі, самостійно координуючи дії з колишнім союзником Куватлі, президентом Єгипту Гамаль Абдель Насер.
Після місяців переговорів про єдність у 1958 році Куватлі об'єднав Сирію з Єгиптом, утворивши Об'єднану Арабську Республіку, і пішов у відставку, щоб Насер став президентом. На знак подяки Насер присвоїв Куватлі почесне звання «Першого арабського громадянина». Однак Куватлі розчарувався в союзі, вважаючи, що він перетворив Сирію на поліцейську державу, підпорядковану Єгипту. Він підтримав відокремлення Сирії в 1961 році, але плани щодо його завершення президентського терміну після цього не здійснилися. Куватлі покинув Сирію після баасистського перевороту 1963 року, і він помер від серцевого нападу через Ліван тижнів після поразки Сирії в Шестиденній війні 1967 року. Його поховали в Дамаску 1 липня.
Куватлі були мусульманами-сунітами торговельною родиною з Багдада, яка переїхала до Дамаска у 18 столітті, оселившись у районі аль-Шагур .[1] Їхнє початкове багатство в Дамаску походить від торгівлі з Багдадом і Аравією.[2] Після 1860 року родина інвестував частину свого багатства у великі земельні масиви в Ghouta фермах навколо Дамаска.[3][4] Перший член родина володіла великими територіями була правнука Шукрі Мурада (пом. 1908 р.).[3] Помітний статус сім'ї пояснювався багатством, а не аристократичним чи релігійним походженням, а також своїм традиційним сферами діяльності були торгівля та османська державна служба.[4]
Дід Шукрі Абд аль-Гані займався фінансами, як і його правнук Ахмад, який був призначений президентом Сільськогосподарського банку Дамаска в 1894 році, а інший правнук, Хасан, був президентом Палати сільського господарства і торгівлі, тоді як Мурад став член адміністративної ради міста в 1871 році та був переобраний на початку 1890-х.[3] Багатство батька Шукрі трималося на високородючих землях, якими він володів і які пізніше заповів Шукрі. і його брати і сестри в Гуті. Його старшого брата Хасана було обрано президентом Дамаської палати торгівлі та сільського господарства.[5] Незважаючи на значні статки, накопичені наприкінці 19 століття, родина залишалася в робітничому класі. -Шагур і розвинув там мережі, які сприяли його майбутнім політичним амбіціям.[3]
У 1928 році Шукрі одружився з Бахірою аль-Далаті, 19-річною дочкою націоналіста Саїда аль-Далаті, з якою Куватлі познайомився під час ув'язнення в 1916 році. У Шукрі та Бахіри було п'ятеро дітей: Хасан (найстарший, 1935 року народження), Махмуд, Худа, Хана і Хала. Бахіра аль-Далаті померла в 1989 році.[6]
Шукрі Куватлі народився в Дамаску в 1891 році.[5] Він отримав початкову освіту в єзуїтській школі в місті, [7] потім навчався в підготовчій середній школі Мактаб Анбар в єврейському кварталі Дамаска.[5][7] Він отримав ступінь бакалавра у 1908 році.[5] Потім він переїхав до Стамбула, де вивчав політологію та державне управління.[7][8] Куватлі закінчив Mekteb-i Mülkiye у 1913 р.[9] Він повернувся до Дамаска в 1913 році після отримання диплома та почав працювати на державній службі Османської імперії.[8]
Спочатку Куватлі виховувався в проосманському середовищі завдяки зв'язкам його родини в Стамбулі.[5] Однак обмеження епохи Абдул Гаміда II почали відчувалося в Османській імперії, і невдоволення назрівало навіть серед еліти імперії. Після Молодотурецької революції проти Абдул Гаміда II у 1908 році парламентські вибори були призначені в усіх провінціях, і ліберальні арабські інтелектуали, такі як Шукрі аль-Асалі, Шафік Муайяд аль -Азм і Рушді аль-Шама'а отримали місця як депутати (члени законодавчого органу), які представляють Дамаск. Ліберальна течія, яка утвердилася через цих діячів, і політичні щоденні газети, які вони заснували, включаючи al-Qabas («Вогняна голова») і al-Ikha' al-Arabi («Арабське братство»), значно вплинув на Куватлі та іншу арабську молодь.[10]
Під час Інциденту 31 березня Куватлі рішуче підтримував Комітет єдності та прогресу (CUP) проти Абдул Гаміда II.[11] Тим не менш, після невдалого контр перевороту, CUP звинуватив арабські провінції у підтримці Абдул-Гаміда II і розпочав політику турецтва, згідно з якою всі місцеві чиновники були замінені турецькими. Незабаром після цього парламент було розпущено, а ліберальні арабські політики були витіснені після виборів.[12]
Рання участь Куватлі в арабському націоналістичному русі відбулася через Арабський конгрес 1913. Невдовзі після початку своєї кар'єри на державній службі Османської імперії в Дамаску він отримав запрошення взяти участь у конференції в Парижі. Проте конференція була різко засуджена османською владою, а арабським знатним особам було заборонено брати участь. Тим не менш, конгресу вдалося підняти націоналістичні почуття в арабських провінціях.[12] Перша конфронтація Куватлі з османською владою відбулася в лютому 1914 року під час візиту Джамаль-паша, губернатора Сирії, до офісів губернаторства Дамаск, де працював Куватлі. Під час візиту Куватлі відмовився дотримуватися звичайного протоколу — нахилитися й поцілувати праву руку Джамал-паші — і був негайно кинутий у в'язницю Цитаделі Дамаску. Через кілька днів його випустили з в'язниці через зв'язки його родини, але він втратив роботу на державній службі.[13]
Зростаючі труднощі в країні в перші роки Першої світової війни підштовхнули Куватлі приєднатися до таємного товариства аль-Фатат, чому сприяв його друг дитинства та співзасновник, Насіб аль -Бакрі. Аль-Фатат був підпільною організацією, заснованою в Парижі в 1911 році арабськими націоналістами з метою здобуття незалежності та єдності різних арабських територій в Османській імперії. У 1913 році товариство створило свою головну філію в Дамаску, і йому вдалося залучити до своїх лав сирійську еліту.[14]
У 1915 році Шаріф Хусейн, намагаючись заручитися підтримкою для свого запланованого повстання проти османів, послав свого сина Фейсала до Дамаска лобіювати сирійську знать від його імені. Фейсал, сам член аль-Фатата, таємно зустрічався з іншими членами суспільства, включаючи Куватлі, в будинку Насіба аль-Бакрі. Коли османська влада дізналася про зустріч, вони наказали заарештувати аль-Бакрі та двох його братів, Фаузі та Самі, звинувативши їх у державній зраді. Керівництво аль-Фатату доручило Куватлі сприяти їхній втечі, що йому вдалося. У відповідь османська влада заарештувала його, піддавши тортурам і приниженням. Тим не менш, Куватлі відмовився зізнатися в будь-чому, і його викрадачі не змогли залучити його до операції, тому вони звільнили його через місяць.[15] Величезний тиск цього досвіду, однак, забрав це вплинуло на молодого Куватлі, і після звільнення він пішов у свій заміський будинок у Саїдній і припинив усі контакти з членами Аль-Фатату та опозиції.[16]
Наприкінці 1916 року до нього звернувся Фасіх аль-Айюбі з надією, що Куватлі допоможе йому знайти шлях до втечі для його хворого батька Шукрі аль-Айюбі, якого заарештували османи, як він зробив для Насіба аль-Бакрі. Однак, незважаючи на відмову Куватлі допомогти, османська влада відстежила контакт і заарештувала обох чоловіків.[16] Куватлі піддали подальшим тортурам, щоб змусити його відкрити імена свого аль-Фатата, його колеги. Намагаючись не дати собі імена, Куватлі намагався покінчити життя самогубством.[6] Порізавши собі зап'ястки, життя Куватлі в останню хвилину врятував співв'язень Аль-Фатат, член і практикуючий лікар Ахмад Кадрі. Він провів у в'язниці ще чотири місяці, перш ніж 28 січня 1917 року його родич Шафік аль-Куватлі, який обіймав посаду депутата Османського парламенту, звільнив під заставу.[6] Його досвід у в'язниці та історія про його спробу самогубства перетворили Куватлі на націоналістичного героя в Сирії.[17]
1 жовтня 1918 року арабська армія під керівництвом еміра Фейсала та британського генерала Т. Е. Лоуренс увійшов до Дамаска, і до кінця жовтня решта Османської Сирії перейшла до Союзних сил. Емір Фейсал став відповідальним за управління звільненою територією. Він призначив Ріда аль-Рікабі прем'єр-міністром, а друг Куватлі Насіб аль-Бакрі став особистим радником еміра. Куватлі у віці двадцяти шести років був призначений помічником губернатора Дамаска Алаа ад-Діна ад-Дурубі.[18]
Проте багато представників покоління Куватлі не були вражені лідерськими здібностями Фейсала, і їх привернув республіканський, а не монархічний погляд на управління. Крім того, вони підозрювали зв'язки Фейсала та його брата Абдулла з британцями. 15 квітня 1919 р. вони заснували вільну коаліцію під назвою Партія аль-Істіклал («Партія незалежності»). Партія мала панарабський, світський, антибританський та антихашимітський світогляд і залучала в основному молодіжних активістів з елітних класів. До відомих членів, окрім Куватлі, входили Аділь Арслан, Набіх аль-Азме, Ріад аль-Сулх, Саадалла аль-Джабірі, Ахмад Кадрі, Іззат Дарваза та Awni Abd al-Hadi.[19] Хоча Куватлі нібито працював на уряд, він присвятив свої зусилля націоналістичній діяльності поза межами уряду. Крім аль-Істікляла, він також був членом очолюваного Палестинцями арабського клубу в Дамаску.[7]
На зустрічі з Комісією Кінга-Крейна 1919 року, посланою Сполученими Штатами (США) для оцінки національних настроїв у великій Сирії, Куватлі відкинув ідею про Американська військова присутність у Сирії, кажучи Крейну, що «зменшення суверенітету не підлягає обговоренню», і натомість пропонує США допомогти сирійцям «побудувати свою державу та жити в мирі на своїй землі».[20] Незважаючи на це, французькі війська вже почали висадку на узбережжі Сирії в 1919 році, щоб забезпечити виконання Угоди Сайкса–Піко, згідно з якою Франція та Великобританія мали розділити між собою колишні арабські території Османської імперії. У березні 1920 року Ліга Націй надала Франції мандат на управління Сирією та Ліваном, і у відповідь емір Фейсал 8 березня 1920 року проголосив себе королем Сирії.[21] Коли король Фейсал відмовився прийняти мандат, французи рушили на Дамаск. Юсуф аль-'Азма, тодішній міністр оборони, очолював невеликі сили і зустрів французів у битві при Майсалуні 23 липня 1920 року. Битва завершилася вирішальною перемогою французів, наступного дня французькі війська зайняли Дамаск. Короля Фейсала було депортовано до Європи, а французький мандат на Сирію та Ліван було офіційно оголошено.[22]
Французи розпочали своє правління, засудивши 21 націоналістичного лідера, включаючи Куватлі, до страти 1 серпня 1920 року. Куватлі вдалося втекти лише за кілька годин до того, як було видано ордер на його арешт. З Дамаска він утік на машині до Хайфи в Палестині під британським мандатом, а невдовзі до Каїра в Єгипті.[23] Звідти, Куватлі провів більшу частину свого часу, подорожуючи арабським світом і Європою, працюючи віртуальним послом Сирійсько-палестинського конгресу. Він став головною ланкою між арабськими націоналістичними активістами в Європі та арабському світі.[7]
У Європі він особливо часто відвідував Берлін, де працював із видатним арабським інтелектуалом-націоналістом Шакібом Арсланом, щоб поширювати антифранцузькі настрої, що призвело до того, що французькі мандатні органи назвали Куватлі одним із «найнебезпечніших» сирійських вигнанців. . Він розвинув тісні стосунки з Ібн Саудом, який до 1925 року правив більшою частиною Аравії, перемігши Хашимітів у Хіджазі. У Куватлі були попередні стосунки з Дім Саудів, які випливали з комерційних зв'язків його власної родини з Саудівською Аравією та дружби Куватлі з шейхом Юсуфом Ясіном, сирійським радником Ібн Сауда, якого Куватлі відправив до Аравії під час правління Фейсала. Куватлі, який дуже недовіряв хашимітам, був вражений відносно швидким завоюванням більшої частини Аравії Ібн Саудом і бачив у саудівцях сильного потенційного союзника проти британського та французького колоніального панування на Близькому Сході. До 1925 року Куватлі зміцнив свою позицію посередника між Ібн Саудом і Сирійсько-Палестинським конгресом. Однак придбання ним Саудівської Аравії призвело до суперечок із головним фінансистом Конгресу Мішелем Лютфаллою.[7]
Влітку 1925 року напруженість між друзами вождями Хауран на чолі з султаном Пашою аль-Атрашем і французькою владою досягла кульмінації з Великим сирійським повстанням, яка поширилася по всій Сирії за кілька місяців. У той час як партія Істікляль Куватлі лобіювала Великого муфтія Єрусалиму Аміна аль-Хусейні створити мережу фінансової підтримки для повстання, Куватлі вже забезпечив спрямування коштів і зброї з Хіджазу, а також перевів частина військової допомоги комітету, що базується в Єрусалимі. Коли початковий імпульс повстання почав спадати в середині 1926 року, суперечки між лідерами опозиції всередині та за межами Сирії значно посилилися. Його конкуренти в Каїрі звинуватили Куватлі в тому, що він привласнив частину зібраних грошей і заплатив повстанцям, щоб запобігти нападам повстанців на великі абрикосові сади його родини в Гута.[24] Напруженість між істіклялістами, такими як Куватлі та Арслан, та іншими сирійськими націоналістичними лідерами, такими як аль-Бакрі та Шахбандар, були особливо різкими, причому останній звинувачував Куватлі в тому, що він не в курсі реалій повстання, а Куватлі звинувачував Шахбандара у зраді за спробу зупинити повстання.[25]
Наприкінці 1927 року Куватлі очолив Виконавчий комітет Сирійсько-Палестинського Конгресу, в якому домінувала Істікляль, хоча Лутфалла очолював окремий конкуруючий комітет, який також називав себе Виконавчим комітетом Конгресу. Обидва вони базувалися в Каїрі.[26] Куватлі, відомий тоді як «абрикосовий король», використовував доходи від своїх сільськогосподарських угідь, щоб створити мережу підтримки в Старому місті Дамаска. [27] У 1930 році Куватлі було дозволено повернутися до Сирії за загальною амністією. Після цього він приєднався до Національного блоку, провідного опозиційного руху в Сирії, хоча його терпіли французи. Хоча він виступав проти поміркованої позиції лідерів Блоку Дамаскін, він вирішив, що зможе залишатися головним політичним гравцем, лише приєднавшись до групи. Він намагався спрямувати його на більш рішучий націоналістичний курс і працював над розширенням своєї бази підтримки, покладаючись на свої стосунки з жителями деяких традиційно націоналістичних районів Дамаска (аль-Мідан і аль-Шагур) а також серед міських купців і нових промислових класів. Він також працював над тим, щоб заручитися підтримкою стійких панарабістів з Ліги національної дії (LNA), починаючи з 1933 року. Йому вдалося кооптувати велику частину членів LNA до 1935—1936 років, фінансуючи її компанію із землеустрою. (яка мала на меті запобігти продажу землі сіоністським організаціям у Палестині) та призначення деяких із її керівників до рад директорів компаній, пов'язаних із Блоком.[28]
У 1936 році, коли загальний страйк тривав у країні з вимогою перегляду ролі Франції в Сирії, Куватлі був призначений віце-президентом із внутрішніх справ Блоку, але не був частиною f комітет з переговорів про договір, який вів переговори з французами в Парижі в березні. Наприкінці місяця було укладено новий договір, хоча французи його не ратифікували. З того часу до осені Куватлі очолював зусилля з об'єднання лав націоналістів у Сирії, переконавши лідера LNA Сабрі аль-Асалі приєднатися до вищого керівного органу Блоку. Заручившись підтримкою багатьох видатних панарабістів, таких як він сам, Куватлі зміцнив свої позиції в Блоку, особливо щодо свого головного конкурента-націоналіста Джаміля Мардама Бея.[29] Він був міністром фінансів з 1936 по 1938 рік.[30]
20 березня 1941 року, під час Другої світової війни, коли Франція Віші контролювала Сирію, Куватлі закликав до негайної незалежності Сирії на тлі періоду нестачі продовольства, високого безробіття та широкомасштабних націоналістичних заворушень у країні.[17] Війська Віші в країні зазнали поразки від Союзників у липні, і Куватлі покинув Сирію під час кампанії. Він повернувся в 1942 році.[31] Франція офіційно визнала незалежність Сирії 27 вересня. Однак французькі війська не були виведені, а національні вибори були відкладені французькими мандатними органами.[17]
Перед національними виборами 1943 року у Французькій підмандатній Сирії французька влада намагалася домовитися з Куватлі як головою Національного блоку про підписання договору, який гарантував би незалежну Сирію та тісну військову співпрацю з Францією в обмін на допомогу Франції у забезпеченні безпеки Куватлі вибори на пост президента. Куватлі відмовився, вважаючи, що сирійський народ сприйме такі переговори негативно. Він також був упевнений, що Національний блок переможе на виборах незалежно від підтримки Франції. Куватлі дійсно виграв голосування, ставши президентом Сирії 17 серпня 1943 року.[32]
Будучи президентом, Куватлі продовжував наполягати на незалежності Сирії від Франції.[31] Намагаючись заручитися підтримкою свого уряду США та Великобританії, він оголосив війну державам Осі, приєднавши Сирію до союзників.[33] Зростання заворушень по всій країні у відповідь на французьке підмандатне правління призвело до військових нападів Франції на Дамаск та інші сирійські міста в травні 1945 року.[31] Було заплановано висадку додаткових французьких військ у Сирії, щоб допомогти владі,[34], але на прохання Куватлі про втручання,[31] Британські війська вторглися в Сирію з Трансйорданії, увійшовши до Дамаска 1 червня. Внаслідок цього французька військова кампанія негайно припинилася; Сполучене Королівство та США вважали військові дії Франції в Сирії потенційним каталізатором подальших заворушень на Близькому Сході та шкодою для британських і американських ліній зв'язку в регіоні.{{sfn|Moubayed|2012|p=64} }
Коли французькі війська почали частковий вихід з країни, Куватлі доручив Фаресу аль-Хурі, своєму посланнику в США та голові сирійської місії в Організації Об'єднаних Націй, винести питання незалежності Сирії на розгляд Рада Безпеки ООН (РБ ООН), телеграмуючи Хурі: «Підіть до [президента США Гаррі] Трумена і скажіть йому, що французи переорали землю в Сирії через наші голови!»[34] Хурі звернувся до Радбезу ООН із проханням змусити Францію вийти з Сирії. США та Велика Британія підтримали запит Сирії та повідомили Куватлі, що британські війська контролюють Сирію, вимагаючи співпраці Куватлі у забезпеченні вечірньої комендантської години в країні. Куватлі підкорився і висловив подяку британському уряду.[35] На саміті між Францією, Великою Британією, США, Росією та Китаєм Франція погодилася вийти з Сирії та Лівану в британські обіцянки також вивести свої війська з регіону Левант. Куватлі був розгніваний тим, що Сирію залишили поза участю конференції, і попросив провести зустріч на вищому рівні за участю Трумена та Вінстона Черчілля, що було відхилено.[36]
Передача адміністративних повноважень сирійському уряду почалася 1 серпня, в день, коли Куватлі оголосив про створення Сирійської армії і свою посаду головнокомандувача.[37] Куватлі також попросив Хурі сформувати кабінет, який було створено 24 серпня. Французи завершили свій вихід із Сирії 15 квітня 1946 року, а Куватлі оголосив День незалежності Сирії 17 квітня.[38]
Після здобуття Сирією незалежності Національний блок був розпущений і замінений на Національну партію. Керівництво Куватлі, яке підтримувалося старшими політиками, такими як Асалі, Джабірі та Хаффар, ставало дедалі більшим викликом з боку нових лідерів, таких як Назім аль-Кудсі з Народної партії та Акрам аль -Хаврані з Арабської соціалістичної партії, а також Партії Баас, Сирійської соціалістичної націоналістичної партії (SSNP), Братів-мусульман і Сирійська комуністична партія (SCP). Антагоністичні відносини між Куватлі та хашимітськими королями Іраку та Йорданії, Абдуллою I та Фейсалом II, відповідно, посилилися, коли двоє останніх прагнули об'єднати Сирію та Ірак і Йорданія під хашимітським монархічним правлінням, а Куватлі заперечує, що Ірак і Йорданія приєднаються до республіканської Сирії під його керівництвом. Хашиміти знайшли підтримку в Народній партії, яка стала впливовою силою в Алеппо, великому місті та економічному центрі Сирії, особливо після смерті в 1947 році Джабірі, союзника Куватлі в Алеппо.[39]
На початку 1947 року Куватлі та Національна партія, найбільша партія в парламенті, внесли поправку до конституції, щоб дозволити Куватлі домагатися переобрання. Цей крок був зустрінутий різким несхваленням з боку конкуруючих сирійських партій та опозиційних політиків d була розпочата кампанія за повалення Куватлі на наступних президентських виборах. Союзники Куватлі отримали 24 із 127 місць під час парламентських виборів 1947 року, перших у Сирії після здобуття незалежності, тоді як опозиція отримала 53 місця, а незалежні люди, не пов'язані з жодною політичною партією, отримали 50.[40] Кілька союзників Куватлі відійшли від Національної партії, а колишній президент Атассі пішов з політики через своє розчарування тим, як Куватлі керував внутрішніми справами Сирії.[41] Куватлі доручив Джамілю Мардам Бею сформувати новий кабінет у жовтні, до якого увійшли переважно прозахідні політики.[42]
Незважаючи на значну присутність проамериканських діячів у кабінеті міністрів і спочатку теплі зв'язки Куватлі зі США, відносини між двома країнами почали псуватися на тлі зародження холодної війни та думки, що Куватлі стає шкодою інтересам США в регіоні. Куватлі розвинув тісні стосунки з SCP та її головою Халідом Бакдашем, що сприяло тому, що Конгрес США відхилив запит Куватлі на зброю для сирійської армії наприкінці 1947 року.[43] Куватлі також відхилив будівництво Трансаравійського трубопроводу в Сирії (для з'єднання нафтових родовищ Саудівської Аравії з Ліваном). Куватлі побоювався, що будівництво трубопроводу загрожуватиме Iraq Petroleum Company, що переважно належить британцям, і засмутить Велику Британію, а також сирійську громадськість, яка, на його думку, розглядатиме проект «як нову форму непрямого зовнішньоекономічного контролю». , за словами Мубаєда.[44] Підтримка США Ізраїлю, особливо за часів Трумена, і рішуча опозиція Куватлі сіонізму були ще одним джерелом напруги.[44]
Після внесення змін до конституції, які дозволяють президенту балотуватися більше ніж на один термін, Куватлі балотувався проти Халіда аль-Азма на наступний п'ятирічний термін і 18 квітня 1948 року переміг незначною більшістю голосів.[45]
Куватлі виступав проти запропонованого розподілу британського мандату на Палестину на окремі єврейські та арабські держави, стверджуючи, що план, згідно з яким 56 % Палестини буде передано євреям держави, порушили права більшості палестинських арабів. Пропозиція пройшла голосування в ООН, і незабаром після цього Сирія розпочала підготовку до війни, зокрема стала співзасновником Арабської визвольної армії (ALA).[46] Куватлі запропонував створити ALA як добровольча сила, щоб залучити бійців з усього арабського світу та зайняти місце арабських регулярних армій. Створення ALA було спонсоровано Лігою арабських держав після голосування про розділ ООН та Фаузі аль-Кавукі, сирійським командиром, який відіграв провідну роль у Великому сирійському повстанні та повстанні 1936 року в Палестині, був призначений його командувачем.[47] Куватлі не вірив, що армії Сирії та арабського світу готові успішно протистояти єврейським силам, і з наближенням війни на початку 1948 р. , він звернувся до Абдель Рахмана Аззама, голови Ліги арабських держав, з проханням не вводити арабські війська в Палестину. Натомість Куватлі запропонував надати місцевим палестинським арабським бійцям зброю та фінансування. Аззама це не вплинуло, і він продовжив свої зусилля зі згуртування арабських урядів для відправки їхніх армій.[48] 15 травня, після оголошення про встановлення Ізраїлю, Куватлі наказав сирійському Армія має негайно увійти в Палестину.[49]
Сирійська армія, яка складалася з 4500 солдатів, була здебільшого відбита в своєму наступі протягом перших кількох днів війни, отримавши контроль над невеликою територією вздовж сирійського кордону.[50] У результаті поганих результатів армії Куватлі змусив міністра оборони Ахмада аль-Шарабаті піти у відставку, що Шарабаті і зробив 24 травня.[51] Потім він замінив начальника штабу Абдуллу Атфеха на Хусні аль-Заїма під час того самого періоду війни.[52] Після війни Куватлі звинуватив Заїма у військовій некомпетентності і його офіцерів спекуляції. У свою чергу, Заїм звинуватив Куватлі в поганому управлінні під час конфлікту.[53] Сирійська громадськість не пошкодувала Куватлі провину за погану роботу армії, що спричинило його популярність, засновану на його націоналістичній репутації, руйнуватися далі.[50] Сирійська преса також різко критикувала Куватлі та прем'єр-міністра Мардам Бея, закликаючи їх залишити свої посади.[51] Мардам Бей пішов у відставку 22 серпня 1948 року, і його замінив Халід аль-Азм.
У Сирії відбулися масові демонстрації із засудженням президента США Гаррі Трумена за визнання Ізраїлю. У Дамаску напали на синагоги, як і на офіси General Motors. Офіційні особи США були розчаровані тим, що Куватлі не намагався зупинити демонстрації. Коли Єгипет, Йорданія та Ліван підписали угоди про перемир'я з Ізраїлем у лютому-квітні 1949 року, Сирія під керівництвом Куватлі цього не зробила та відмовилася надіслати делегацію для участі в переговорах про перемир'я на Родос у березні.[54]
29 березня 1949 року Заїм здійснив державний переворот, скинувши Куватлі. Війська Заїма увійшли в Дамаск і здійснили рейд на будинок Куватлі. Вони роззброїли його охорону та зіткнулися з Куватлі в його нічному одязі, перш ніж армійський офіцер Ібрагім аль-Хусейні заарештував його. Після того як йому дозволили переодягнутися, влада доставила Куватлі до в'язниці Меззе. Також був заарештований прем'єр-міністр аль-Азм. Переворот був підтриманий і нібито спланований спільно з Центральним розвідувальним управлінням США. [55] США були першою країною, яка визнала уряд Заїма, а потім Велика Британія, Франції та Хашимітських королівств Іраку та Йорданії.[56] Мати Куватлі померла від серцевого нападу приблизно через тиждень після його повалення.{{sfn|Мубайед|2000|p=29} }
В результаті тиску з боку урядів Єгипту та Саудівської Аравії, щоб зберегти життя їхньому союзнику Куватлі, аль-Заїм погодився звільнити Куватлі з в'язниці в середині квітня 1949 року. Після офіційної відставки з посади президента Куватлі був засланий до Олександрії , Єгипет.[55] У Єгипті його поважав як почесного гостя король Фарук, а після липня 1952 р. революції, Вільні офіцери, які отримали владу. Незважаючи на його позитивні стосунки зі скинутим королем Фаруком, Куватлі тісно подружився із засновником «Вільних офіцерів» Гамалем Абделем Насером,[57], який став лідером Єгипту в 1954 році. .[58]
Куватлі повернувся до Сирії в 1955 році після усунення президента Адіба аль-Шішаклі і під час президентства Хашима аль-Атассі. Куватлі висунув свою кандидатуру на президентських виборах у серпні 1955 року у віці 63 років. Щоб перемогти, Куватлі переміг свого головного опонента Халіда аль-Азма, щоб отримати більшість у дві третини голосів у парламенті Сирії із 142 членів. 89 проти 42 (ще шість голосів були визнані недійсними) у першому турі. Це спонукало до другого туру голосування, у якому Куватлі переміг на посаді президента, набравши 91 голос проти 41 Азма (ще п'ять голосів були порожніми, а два недійсними).[59] Кандидатура Куватлі на пост президента був підтриманий урядами Єгипту та Саудівської Аравії, які були союзниками у своїй опозиції Багдадському пакту, як і Куватлі.[60]
Прем'єр-міністр Сабрі аль-Асалі подав у відставку 6 вересня після виходу партії Баас з кабінету міністрів. У результаті Куватлі спробував висунути Лутфі аль-Хаффара на посаду прем'єр-міністра, але відмовився після спротиву баасистів. Після цього Куватлі попросив Рушді аль-Кіхія сформувати кабінет, але останній відмовився, посилаючись на те, що вплив Сирійської армії позбавить його уряд реальної влади. Президент Єгипту Насер рекомендував перепризначити Асалі, але Куватлі відмовився, замість цього обрав Саїда аль-Газзі, незалежного кандидата. Гацці погодився і згодом очолив уряд національної єдності.[59]
Під керівництвом Куватлі Сирія дедалі більше рухалася до політики нейтралістська на тлі холодної війни, незважаючи на консервативні погляди Куватлі.[61] Однак, 10 вересня Куватлі вперше вирішив подати офіційний запит на отримання зброї від Сполучені Штати, але врешті отримав відмову, незважаючи на підтримку з боку Державного секретаря США Джон Фостер Даллес.[62] Починаючи з 1956 року, Куватлі почав звертатися до Східного блоку за економічною та військовою допомогою.[63] Під час перебування на посаді своєї адміністрації Куватлі сприяв розвитку Сирії відносини з іншими нейтралістськими країнами, такими як Югославія, Індія та Єгипет, а також з Радянським Союзом (СРСР) і Східним блоком.[61][64] Проведення цієї політики було частково пов'язане з підтримкою лівих рухів у Сирії з боку урядів Саудівської Аравії та Єгипту, які вважали їх сильними противниками Багдада. Пакт і дуже впливові ліві фракції сирійської армії.[61] Куватлі та Насер ініціювали єгипетсько-сирійську угоду, оборонну домовленість, яка мала б стати противагою Багдадському пакту, у березні 1955 р. Угода передбачала, що кожна країна буде допомагати іншій у разі нападу, створення численних комітетів для координації спільної військової діяльності та створення спільного військового командування на чолі з єгипетським офіцером Абдель Хакім Амер. Угоду було укладено 20 жовтня.[65]
Дедалі більше стурбований зростанням лівої тенденції в країні, Куватлі 15 лютого 1956 року закликав до створення уряду національної єдності, який включав би партії з усього політичного спектру. Незважаючи на опозицію баасистів, Куватлі вдалося очолити «національну угоду» що передбачало зовнішню політику протистояння сіонізму та імперіалізму, а також прийняття нейтралізму в умовах холодної війни.[61] Тим не менш, і всупереч пораді Куватлі, Ґазі пішов у відставку в червні 1956 року в результаті тиску баасистів і комуністів, які очолили протести проти рішення Ґазі зняти заборону на продаж пшениці до Західної Європи. Зіткнувшись із кількома варіантами, Куватлі знову призначив Асалі прем'єр-міністром. Асалі пішов на подальше зміцнення зв'язків з Єгиптом, зокрема пообіцяв почати переговори про єдність, і призначив баасистів на посади міністрів економіки та закордонних справ.[66]
Після тристороннього вторгнення на Синайський півострів і Суецький канал британськими, французькими та ізраїльськими військами в жовтні 1956 р. Куватлі розірвав стосунки з Британією.[67] Куватлі послав сотні армійських новобранців на допомогу єгипетській обороні та здійснив екстрений візит до Москви, щоб попросити радянську підтримку Насера у прем'єр-міністра [ [Микита Хрущов]], сказавши останньому, що тристоронні сили «хочуть знищити Єгипет!» У відповідь на тиск громадськості наприкінці грудня прем'єр-міністр Асалі переставив свій кабінет, усунувши кількох колег-консерваторів і посиливши вплив лівих сил в уряді.[67]
У липні 1957 року відносини між союзником Куватлі Саудівською Аравією та урядами Іраку та Йорданії, суперниками Сирії, значно потеплішали через протести лівої течії в Сирії, яка дивилася на зростання зв'язків між консервативними монархіями регіону із занепокоєнням. . Після серії публічної критики короля Сауда з боку низки сирійських політичних діячів, включаючи аль-Азма, Мішель Афлак і Акрам аль-Хаврані, Сауд заморозив сирійські активи в Саудівській Аравії та відкликав свого посла з Сирія в знак протесту. У відповідь на кризу між двома країнами стривожений Куватлі наказав Асалі публічно відмежувати свій уряд від антисаудівських поглядів деяких членів сирійського парламенту та преси та публічно вибачитися перед Саудом. Крім того, Куватлі особисто видав урядовий наказ закрити комуністичну газету «Аль Сарха».[68]
6 серпня Куватлі уклав довгострокову угоду з СРСР, яка передбачала довгострокову радянську позику для фінансування розробок у Сирії та купівлю Радянським Союзом значної частини сирійських сільськогосподарських і текстильних надлишків.[69] Побоювання США, що Сирія наближається до комуністичного захоплення влади, спричинили спробу спонсорованого ЦРУ державного перевороту з метою заміни уряду Куватлі колишнім президентом Шишаклі. Однак 12 серпня голова сирійської розвідки Абдель Хамід аль-Саррадж завадив змову державного перевороту, і в результаті Сирія вислала військового аташе США з Дамаска. США, які заперечували змову про державний переворот, у відповідь вислали сирійського посла з Вашингтона та відкликали свого посла із Сирії.[70]Шаблон:Потрібна додаткова цитата
Вплив лівих сил у Сирії ще більше зріс одразу після кризи; 15 серпня високопоставлений офіцер з Сідон, Ліван з марксистським ухилом, Афіф Бізрі, був призначений начальником штабу армії, а кілька офіцерів середньої ланки були замінені на офіцерів-комуністів . Куватлі полетів до Єгипту на тлі очевидних планів піти у відставку з поста президента на користь радянсько орієнтованого Азма.[71] Однак він повернувся до Сирії 26 серпня. Напруженість зростала, коли регіоном поширювалися чутки про вторгнення Туреччини чи Іраку та Йорданії в Сирію за підтримки США, щоб запобігти можливому захопленню влади комуністами.[72] Попередній успіх Куватлі у відновленні зв'язків між Сирія та Саудівська Аравія виявилися особливо корисними в цей період.[68] Сауд негайно повністю підтримав Куватлі, якого він розглядав як значну противагу лівому руху, давши відсіч президенту [[ Заклик Дуайта Д. Ейзенхауера схвалити доктрину Ейзенхауера, політику, спрямовану на стримування комуністичного та арабського націоналістичного впливу на Близькому Сході. Він також прийняв запрошення до Дамаска від Куватлі 25 серпня, публічно заявивши, що Саудівська Аравія підтримає Сирію в будь-якій агресії проти неї. Прем'єр-міністр Іраку Алі Джавдат також оголосив про підтримку Сирії під час свого візиту 26 серпня, незважаючи на підтримку нападу іракської монархії. І Сауд, і Джавдат приватно критикували керівництво Сирії за посилення залежності від Східного блоку.[73]
Тим не менш, США та їхні союзники в Багдадському пакті щиро побоювалися, що Сирія стає сателітом Рад, і на вересневій зустрічі вирішили, що уряд Куватлі потрібно усунути. Того ж місяця турецькі війська скупчилися вздовж кордону з Сирією. 13 жовтня Насер, який розпочав радіокампанію з засудженням країн Багдадського пакту, направив 1500 єгипетських військ, здебільшого символічну силу, до порту Латакія на півночі Сирії, демонструючи арабську силу проти Туреччини, щоб визнання сирійської та панарабської громадськості. Лідери Йорданії та Іраку негайно запевнили Куватлі, що вони не мають наміру втручатися у внутрішні справи Сирії.[74] Очевидно, Насер обійшов свого союзника Куватлі, координуючи розгортання з офіцерами Сарраджем і Бізрі замість цього. Куватлі розповів про цей факт Сауду, який скаржився, що з ним не проконсультувалися щодо кроку Єгипту заздалегідь, «визнання … політичної нерелевантності Куватлі», за словами сучасного історика Саліма Якуба.[75]
Саррадж і Бізрі мали значний вплив е в сирійській політиці, стримуючи силу політичних фракцій і очищаючи опонентів Насера з офіцерського корпусу. Це викликало занепокоєння Куватлі, але він залишив обох на своїх посадах, частково через тиск з боку Насера. Куватлі ще більше зміцнив свої зв'язки з останнім, призначивши Акрама аль-Хаврані, видатного лідера арабських соціалістів, спікером парламенту, і Салаха ад-Діна Бітара, співзасновника пан-арабіст Партія Баас, як міністр закордонних справ.[58]
На тлі ейфорії, викликаної військовим втручанням Єгипту, між Сирією та Єгиптом почалися серйозні дискусії щодо єдності. Наприкінці жовтня Анвар аль-Садат, спікер єгипетського парламенту, відвідав сирійський парламент у Дамаску на знак солідарності, але візит завершився тим, що сирійський парламент одноголосно проголосував за вступ до союзу. з Єгиптом без зволікань. Потім сирійська делегація попрямувала до Каїра, щоб переконати Насера прийняти єдність із Сирією, але Насер висловив свої застереження щодо єдності делегатам і Куватлі, який перебував у Дамаску. Насер насторожено ставився до звичного втручання сирійських військових у політичні справи країни та різкої різниці в економіках і політичних системах країн. Сирійське політичне та військове керівництво продовжувало вимагати від Насера як щирої прихильності арабському націоналізму, так і усвідомлення того, що лише об'єднання з Єгиптом може запобігти загрозливій боротьбі в країні через зростання комуністичного впливу.[76]Шаблон:Потрібна додаткова цитата
У грудні партія Баас склала пропозицію, яка передбачає федеративну єдність з Єгиптом, що спонукало їхніх комуністичних суперників запропонувати повний союз. У той час як комуністи були менш охочі об'єднатися з Єгиптом, вони прагнули виглядати перед сирійською громадськістю як група, яка найбільше віддана єдності, приватно вірячи, що Насер відхилить пропозицію, як і вперше. За словами історика Адіда Давіші, «комуністи зрештою перехитрили самих себе … не готові до подій, що розгортаються, ініціював їх громадськість, доведена до божевілля від усіх розмов і обіцянок об'єднання».[76] 11 січня 1958 року начальник комуністичного штабу Бізрі очолив офіцерську делегацію, щоб наполягати на єдності з Каїром, не порадившись попередньо з Куватлі.[58][76] Натомість єгипетський посол Махмуд Ріад зустрівся та повідомив Куватлі про крок Бізрі. Куватлі був розлючений кроком військових, сказавши Ріаду, що це рівнозначно державному перевороту, а Єгипет був співучасником.[77]
Щоб підтвердити свій вплив на переговори про єдність, 16 січня Куватлі відправив міністра закордонних справ аль-Бітара до Каїра, щоб приєднатися до обговорень. Насер, який все ще вагався щодо сирійської пропозиції та був знеохочений членами свого найближчого оточення, все більше занепокоєний владою комуністів у Сирії, про що свідчить лідерство Бізрі та його автономія від Куватлі.{{sfn|Dawisha|2009|p=197} } Крім того, на нього тиснули арабські націоналісти, члени делегації, включно з аль-Бітаром, який натякав на неминуче комуністичне захоплення влади та терміново закликав його «не покидати» Сирію.[78]
- ↑ Khoury, 1983, с. 41—42.
- ↑ Muslih, 1990, с. 433.
- ↑ а б в г Khoury, 1983, с. 42.
- ↑ а б Moubayed, 2006, с. 18.
- ↑ а б в г д Moubayed, 2006, с. 19.
- ↑ а б в Moubayed, 2006, с. 33.
- ↑ а б в г д е Khoury, 1981, с. 459.
- ↑ а б Moubayed, 2006, с. 20.
- ↑ Şükrü Kuvvetli kimdir? (турецькою). Архів оригіналу за 1 липня 2016. Процитовано 6 червня 2016 р..
- ↑ Moubayed, 2006, с. 23.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 24.
- ↑ а б Moubayed, 2006, с. 25.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 26.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 29.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 31.
- ↑ а б Moubayed, 2006, с. 32.
- ↑ а б в Tucker та Roberts, 2008, с. 842.
- ↑ Мубайед, 2006, с. 34.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 35.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 16.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 20.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 39.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 40.
- ↑ Khoury, 1981, с. 460.
- ↑ Khoury, 1981, с. 461.
- ↑ Khoury, 1981, с. 463.
- ↑ Hardy, 2018, с. 56.
- ↑ Khoury, 1997, с. 8.
- ↑ Khoury, 1997, с. 9.
- ↑ Historical Словник Сирії - Безкоштовне завантаження PDF. epdf.pub.
- ↑ а б в г Lentz, 2014, с. 730.
- ↑ Chaitani, 2007, с. 15.
- ↑ Moubayed, 2000, с. xi.
- ↑ а б Moubayed, 2012, с. 64.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 65.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 66.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 66.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 67.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 71—72.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 72.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 72 –73.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 73.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 73–74.
- ↑ а б Moubayed, 2012, с. 74–75.
- ↑ Арнакіс, 1973, с. 270.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 75–76.
- ↑ Yitzhak, 2012, с. 26.
- ↑ Moubayed, 2000, с. 2.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 76–77.
- ↑ а б Tucker та Roberts, 2008, с. 1194.
- ↑ а б Moubayed, 2000, с. 4.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 42.
- ↑ Moubayed, 2006, с. 350.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 76–77.
- ↑ а б Moubayed, 2012, с. 81.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 81.
- ↑ Мубаєдом, 2012, с. 137.
- ↑ а б в Moubayed, 2006, с. 312.
- ↑ а б Moubayed, 2012, с. 138.
- ↑ Jankowski, 2001, с. 74.
- ↑ а б в г Ginat, 2010, с. 150.
- ↑ Мубайед, 2012, с. 138.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 153.
- ↑ Ginat, 2010, с. 122—123.
- ↑ Jankowski, 2001, с. 77.
- ↑ Moubayed, 2012, с. 139.
- ↑ а б Yaqub, 2004, с. 149.
- ↑ а б Moubayed, 2012, с. 156.
- ↑ Yaqub, 2004, с. 154.
- ↑ Blum, 2003, с. 88.
- ↑ Yaqub, 2004, с. 158.
- ↑ Yaqub, 2004, с. 163.
- ↑ Yaqub, 2004, с. 167—168.
- ↑ Dawisha, 2009, с. 192.
- ↑ Yaqub, 2004, с. 169.
- ↑ а б в Dawisha, 2009, с. 194—195.
- ↑ Dawisha, 2009, с. 196.
- ↑ Dawisha, 2009 та Moubayed, 2006, с. 314.
- Arnakis, George Geogiades (1973), Близький Схід у нові часи: Друга світова війна та після неї, 1940–1960, Pemberton Press
- Blum, William (2003), Вбивство надії: військові дії США та ЦРУ після Другої світової війни, Zed Books, ISBN 978-1-84277-369 -7
- Chaitani, Youssef (2007), Постколоніальна Сирія та Ліван: занепад арабського націоналізму та тріумф держави, I. B. Tauris, ISBN 978-1-84511-294-3
- Dawisha, Adeed (2009), Арабський націоналізм у ХХ столітті: від тріумфу до розпачу, Princeton: Princeton University Press, ISBN 978-0-691-12272 -4
- Ginat, Rami (2010), books?id=rlxqHiFdFjwC Сирія та доктрина арабського нейтралізму: від незалежності до залежності, Sussex Academic Press, ISBN 978-1-84519-396-6[недоступне посилання з ноябрь 2023]
- Янковський, Джеймс П. (2001), Насерів Єгипет, арабський націоналізм і Об’єднана Арабська Республіка, Lynne Rienner Publishers, ISBN 1-58826-034 -8
- Khoury, Philip S. (листопад 1981), Фракційність серед сирійських націоналістів під час французького мандату, Міжнародний журнал близькосхідних досліджень, Cambridge University Press, 13 (4): 441—469, doi:10.1017/s0020743800055859, S2CID 154033247
- Khoury, Philip S. (1983), Міські знатні особи та арабський націоналізм: Політика Дамаска 1860-1920, Cambridge University Press, ISBN 0-521-24796-9
- Khoury, Philip S. (1997), Перегляд парадоксального в арабському націоналізмі міжвоєнної Сирії, у Israel Gershoni; James P. Jankowski (ред.), Переосмислення націоналізму на арабському Близькому Сході, New York: Columbia University Press
- Lentz, Harry (2014), Глави держав і урядів з 1945 року, Routledge, ISBN 978-1-134-26490-2
- Шаблон:Цитування
- Шаблон:Цитування
- Шаблон:Цитування
- Muslih, Muhammad (1990), Reich, Бернард (ред.), Політичні лідери сучасного Близького Сходу та Північної Африки: біографічний словник, Greenwood Publishing Group, с. 433—440, ISBN 0-313-26213-6
{{citation}}
: Проігноровано невідомий параметр|глава=
(можливо,|розділ=
?) (довідка) - Такер, Спенсер К.; Робертс, Прісцілла (2008), Енциклопедія війн на Близькому Сході: Сполучені Штати в конфліктах у Перській затоці, Афганістані та Іраку, ABC- CLIO, ISBN 978-1-85109-948-1
- Yaqub, Salim (2004), Стримуючи арабський націоналізм: доктрина Ейзенхауера та Близький Схід, University of North Carolina Press, ISBN 0-8078-5508 -1
- Шаблон:Цитування
Шаблон:S-початок |- ! colspan="3" style="background: #ccccff;" | Політичні посади
|- style="text-align: center;"
| width="30%" class="no-wikidata" data-wikidata-property-id="P155" |Попередник:
'Ata' Bay al-Ayyubi
| width="40%" style="text-align: center; font-size: 110%" |Президент Сирії
1943–1949
| width="30%" class="no-wikidata" data-wikidata-property-id="P156" |Наступник:
Husni az-Zaim (військове правління)
{{succession box|title=Президент Сирії|before=Hashim al-Atassi|after=Gamal Abdel Nasser ([[Об’єднана Арабська Республіка|UAR] ])|роки=1955–1958}} |} Шаблон:SyrianPresidentsШаблон:Французький мандат на СиріюШаблон:SyriaDefenseMins
- Народились 6 травня
- Народились 1891
- Уродженці Дамаска
- Померли 30 червня
- Померли 1967
- Померли в Бейруті
- 1891 р. народження
- 1967 смерть
- Османські арабські націоналісти
- Араби з Османської імперії
- Османські мусульмани-суніти
- Лідери, усунені шляхом державного перевороту
- Президенти Сирії
- Сирійський міністр з фінансів
- Політики Національного блоку (Сирія)
- Люди з Дамаска
- Жертви тортур у Сирії
- Політичні лідери Другої світової війни
- Сирійські арабські націоналісти
- Народ Сирії арабо-ізраїльської війни 1948 р.
- Люди Великого сирійського повстання
- Сирійські мусульмани-суніти
- Випускники Mekteb-i Mülkiye
- Арабські активісти за незалежність
- Сирійські політики 20-го століття
- Сирійські політики
- Політики Національної партії (Сирії)
- Президенти 20-го століття в Азії
- Сирійські вигнанці