Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна
Людмила Михайлівна Старицька-Черняхівська | ||||
---|---|---|---|---|
Людмила Старицька-Черняхівська | ||||
Ім'я при народженні | Людмила Михайлівна Старицька | |||
Народилася | 17 (29) серпня 1868 Київ, | |||
Померла | 1941 | |||
Країна | ||||
Національність | українка | |||
Діяльність | драматург, прозаїк, поетеса, перекладач | |||
Мова творів | українська | |||
Батько | Михайло Старицький | |||
Мати | Старицька Софія Віталіївна | |||
Брати, сестри | Старицька Марія Михайлівна і Стешенко Оксана Михайлівна | |||
У шлюбі з | Черняхівський Олександр Григорович | |||
Діти | Черняхівська Вероніка Олександрівна | |||
| ||||
| ||||
| ||||
|
Людми́ла Миха́йлівна Стари́цька-Черняхі́вська (нар. 17 (29) серпня 1868, Київ — 1941) — українська письменниця (поетеса, драматургиня, прозаїк, перекладачка, мемуаристка), громадська діячка. Донька Михайла Старицького, племінниця Миколи Лисенка, сестра Оксани Стешенко і Марії Старицької, дружина Олександра Черняхівського, мати Вероніки Черняхівської.
Жертва сталінського терору.
Життєпис
Народилася Людмила Старицька 17 серпня (29 серпня за новим стилем) 1868 року в Києві в сім'ї відомого письменника, драматурга і громадського діяча Михайла Петровича Старицького та Софії Віталіївни Старицької — рідної сестри композитора Миколи Лисенка. Чоловік — Олександр Черняхівський[1]. Про дитячі роки письменниця писала:
«Наше покоління — виключне покоління: ми були першими українськими дітьми. Не тими дітьми, що виростають в селі, в рідній сфері стихійними українцями, — ми були дітьми городянськими, яких батьки виховували вперше серед ворожих обставин свідомими українцями із сповитку».
Навчалася в київській приватній гімназії Віри Миколаївни Ващенко-Захарченко. Гімназистки видавали рукописний журнал, до якого Людмила Старицька написала повість «За Україну» та сатиричні вірші про директрису та її чоловіка.
У 1888—1893 роках брала активну участь у роботі літературного гуртка «Плеяда».
У роки Першої світової війни брала активну участь у роботі Київського комітету для допомоги українцям-утікачам, працювала сестрою милосердя у шпиталі для поранених. Відвідала на засланні Михайла Грушевського.
У квітні 1917 року Старицьку обрали до Української Центральної Ради.
У травні 1917 року брала участь у заснуванні Товариства (комітету) «Український національний театр», входила до його президії.
Як представниця Міністерства освіти 22 жовтня 1918 року виступила з промовою на урочистому відкритті Кам'янець-Подільського державного українського університету [2].
1919 року стала співзасновницею і заступницею голови Національної ради Українських жінок у Кам'янці-Подільському.
У 1920-тих роках працювала у ВУАН.
Письменницю заарештовано 14 січня 1930 року і звинувачено в приналежності до так званої Спілки визволення України (СВУ). Допити велися у в'язниці на Холодній Горі в Харкові.
Ось кілька витягів з власноручних свідчень Старицької-Черняхівської, датованих 27 січня 1930 року: «…На засіданні виступали з промовами Єфремов — він казав про загальну організацію українських суголосних сил і про організацію суголосних елементів селянства. Чехівський казав про політичне значення Української церкви, Гермайзе — про залучення до організації пролетаріату, Дурдуківський — про об'єднання учительства, розуміється, з відомою, вгорі зазначеною метою, я казала про роль інтелігенції і про необхідність поставити її на чолі організації. Але на цьому зібранні я не чула ні слова про організацію БУД і про назву СВУ, що нею було охрещено нову організацію.
…З цього часу, себто з часу цих двох зібрань, організаційного зв'язку межи мною і рештою членів, обраних на першому засіданні, не було. Я стрічалася з ними яко з своїми добрими приятелями і на вечірках у себе, і в родині Єфремова, а не яко з членами організації, ні про які директиви я нічого не чула, в жодних організаційних зібраннях участи не брала.
…Отже, тому що Україна, пригнічена 250-літнім пануванням російського царату, не надбала потрібних культурних вартостей, першим завданням, на мою думку, була й буде культурна праця. Особисто ж до мене я вважаю за краще в міру сил моїх і можливостей працювати на придбання Україні культурних вартостей, ніж бути статистом в непевній політичній організації».
Згідно з вироком особливого складу Верховного Суду УСРР від 19 квітня 1930 року, Старицьку-Черняхівську звинувачено в тому, що вона: «а) у період 1926—1929 років була членом центру СВУ і провадила керівну організаційну діяльність, згідно з програмою і завданням організації; б) здійснювала зв'язок центру СВУ з представниками деяких чужоземних капіталістичних держав…»
Письменницю засуджено до 5 років позбавлення волі з обмеженням у правах на 3 роки.
4 червня 1930 року Старицьку-Черняхівську звільнено з-під варти і строк замінено на умовний.
Після звільнення вислана до міста Сталіно (нині Донецьк). Займалась перекладацькою діяльністю.
У 1936—1941 роках жила із сестрою в будинку № 28 на вулиці Ярославів Вал у Києві.
20 липня 1941 року, коли під стінами Києва точилися бої з німцями, на квартирі в Людмили Михайлівни співробітники НКВС провели обшук, конфіскували паспорт і теку з листуванням. Разом із сестрою Оксаною Михайлівною Стешенко Старицьку-Черняхівську вивезли вантажівкою до Харкова. Тут її звинуватили в антирадянській діяльності та вивезли під конвоєм у телячому вагоні до Казахської РСР. Проте в дорозі 73-літня письменниця померла. Точна дата її смерті і місце поховання невідомі.
У серпні 1989 року Людмилу Михайлівну разом з іншими учасниками «показового процесу СВУ» в Харкові посмертно реабілітував пленум Верховного Суду УРСР.
Творчість
З дитинства почала віршувати, складати казки. З цього приводу Людмила Старицька-Черняхівська писала [3]:
«В наших обох родинах Старицьких і Косачів панував особливий літературний дух; тому, хто мав хоч іскру таланту, не писати тут було цілком неможливо. Тут завжде писали, розбирали твори, читали їх, видавали збірники і взагалі жили в осередку громадських і літературних інтересів. Як Ольга Петрівна, так і батько мій підтримували кожного, хто виявляв найменше бажання займатися літературою, розжеврювали найдрібнішу іскру таланту».
Драматичні твори
- «Гетьман Петро Дорошенко» (1908)
- «Крила» (1913)
- «Останній сніп» (1917)
- «Розбійник Кармелюк» (1926)
- «Іван Мазепа» (1927)
- «Діамантовий перстень» (1929)
- «Напередодні» (1926)
- «Жага» (1925)
- «Гетьман Дорошенко Петро» (1918)
У радянський час драми на сцені не ставилися.
Переклади
- лібрето «Орфей» К.-В.Глюка
- «Ріголетто» Дж. Верді
- «Аїда» Дж. Верді[4]
- «Фауст» Ш. Гуно
- «Чіо-чіо-Сан» Дж. Пуччіні
- «Золотий півник» Миколи Римського-Корсакова
Мемуари
- «Двадцять п'ять років українського театру (Спогади та думки)»
- «Хвилини життя Лесі Українки»
- «Спогади про М. В. Лисенка»
- «В. І. Самійленко (Пам'яті товариша)»
Старицька-Черняхівська та сьогодення
2000 року у видавництві «Наукова думка» (Київ) у серії «Бібліотека української літератури» побачили світ «Вибрані твори» Людмили Старицької-Черняхівської. Цим самим уперше під одною палітуркою було зібрано різні за жанром твори письменниці — драматичні, прозові, поетичні, мемуарні. Упорядкував книгу, написав до неї вступну статтю та примітки письменник Юрій Хорунжий.
17 вересня 2002 року в Києві на засіданні спеціалізованої наукової ради у Національному педагогічному університеті імені Михайла Драгоманова Інна Петрівна Чернова захистила кандидатську дисертацію «Еволюція проблематики і поетики у драматургії Людмили Старицької-Черняхівської» (науковий керівник Володимир Федорович Погребенник). Це була перша спеціальна системна спроба дослідити драматургію Старицької-Черняхівської.
15 листопада 2018 року ім'ям Людмили Михайлівни названо вулицю у Святошинському районі міста Києва[5].
Примітки
- ↑ Діячі науки і культури України : нариси життя та діяльності. Київ: Книги - ХХІ. 2007. с. 398. ISBN 978-966-8653-95-7.
- ↑ Пащенко Олімпіада. Заснування Кам'янець-Подільського державного українського університету // Вісник історико-культурологічного Подільського братства. — № 4. — Кам'янець-Подільський, 1995. — С. 12.
- ↑ Хвилини життя Лесі Українки // Старицька-Черняхівська Людмила. Вибрані твори. — К., 2000. — С. 745.
- ↑ Видано: Верді Дж. Аїда: Опера на 4 дії / Пер. А. Старицької-Черняхівської. — К.: Рух, 1927. — 61с.
- ↑ Рішення Київської міської ради від 15 листопада 2018 року № 19/6070 «Про перейменування вулиці у Святошинському районі міста Києва» // Хрещатик. — 2018. — № 137 (5188). — 18 грудня. — С. 4. [Архівовано з першоджерела 26 серпня 2019.]
Джерела
- Людмила Михайлівна Старицька-Черняхівська — Українська Муза (поетична антологія; од початку до наших днів). Під редакцією Олекси Коваленка. Київ: Друкарня Петра Барського. Вип. 1, 1908. стор. 663—664
Література
- Старицькі // Мистецтво України : Біографічний довідник / упоряд.: А. В. Кудрицький, М. Г. Лабінський ; за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1997. — 700 с. — ISBN 5-88500-071-9. — С. 559.
- Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна // Верстюк В., Осташко Т. Діячі Української Центральної Ради: Біографічний довідник. — К., 1998. — С. 160—162.
- Пазюра Н. В. Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 811. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Хорунжий Юрій. Людмила Старицька-Черняхівська // Старицька-Черняхівська Людмила. Вибрані твори. — К., 2000. — С. 5—34.
- Гнатюк М. Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна // Довідник з історії України. — 2-ге вид. — К., 2001. — С. 820—821.
- Хорунжий Юрій. Великий родовід // Дзеркало тижня. — 2001. — № 3.[недоступне посилання з червня 2019]
- Сохацька Євгенія. Незбагненні переходи душі: Образ Івана Мазепи в драмах Людмили Старицької та Івана Огієнка // День. — 2004. — 19 червня.
- …З порога смерті…: Письменники України — жертви сталінських репресій. — К., 1991. — С. 414—417.
- «Українки вміють чесно вмирати» «Країна» № 81 за 22.07.2011
Посилання
- Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. — Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. — Т. 5 : Пе—С. — С. 937-938.
- Старицька-Черняхівська Людмила // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1965. — Т. 7, кн. XIV : Літери Сен — Сті. — С. 1833. — 1000 екз.
- ЛЮДМИЛА СТАРИЦЬКА-ЧЕРНЯХІВСЬКА / Програма «Велич особистости» / 157 студія // 2019 / Відео
- Людмила Старицька-Черняхівська | Із циклу «Люди епохи» (ВІДЕО)
- Людмила Старицька-Черняхівська на poetry.uazone.net
- Чернова Інна. Еволюція проблематики і поетики у драматургії Людмили Старицької-Черняхівської: Автореферат дисертації кандидата філологічних наук. — К., 2002.
- «ДО 150-РІЧЧЯ ЛЮДМИЛИ СТАРИЦЬКОЇ-ЧЕРНЯХІВСЬКОЇ» ФОТО на сайті УІНП
|
- Народились 29 серпня
- Народились 1868
- Померли 1941
- Українські драматурги
- Українські прозаїки
- Українські поетеси
- Українські перекладачки
- Українські літературні критики
- Українські мемуаристи
- Українські громадські діячі
- Діячі УЦР
- Жертви процесу Спілки визволення України
- Уродженці Києва
- Громадські діячі Кам'янець-Подільського
- Посмертно реабілітовані
- Членкині «Союзу українок»
- Письменниці XIX століття
- Письменниці XX століття
- Репресовані українські письменники