Караполци: Разлика между версии
{{Мъниче селища в България}} => {{мъниче|селище в България}} |
Редакция без резюме Етикети: Редакция чрез мобилно устройство Редакция чрез мобилно приложение |
||
Ред 1: | Ред 1: | ||
{{Селище в България |
{{Селище в България |
||
| картинка = |
| картинка = |
||
| картинка-описание = |
| картинка-описание = |
||
| екатте = 36422 |
| екатте = 36422 |
||
| надм-височина = 583 |
| надм-височина = 583 |
Версия от 20:07, 29 юни 2020
Караполци | |
Общи данни | |
---|---|
Население | 134 души[1] (15 март 2024 г.) 13,5 души/km² |
Землище | 9,95 km² |
Надм. височина | 565 m |
Пощ. код | 2118 |
Тел. код | 07158 |
МПС код | С, СА, СВ |
ЕКАТТЕ | 36422 |
Администрация | |
Държава | България |
Област | София |
Община – кмет | Елин Пелин Ивайло Симеонов (Нова България, НППБ, ВМРО-БНД, ИТН; 2015) |
Караполци в Общомедия |
Караполци е село в Западна България. То се намира в община Елин Пелин, Софийска област. Намира се на 25 километра от околовръстното шосе на град София и на 4 километра от язовир Огняново. Актуалният брой жители според служба ГРАО е 106 (по настоящ адрес към януари 2015 година).
География
Караполци е малко селце, живописно разположено в края на Софийското поле, сгушено в полите на Средна гора. Край него тече малката река Габра, която само през дъждовни периоди е пълноводна. Местните я наричат „луда Габра“. Околните склонове на планината са покрити с борови гори.
История
Името на селото идва от турската дума кара (на турски: kara) и някои го превеждат като Черно поле. Според друга интерпретация кара на турски означава още и земя. Така името на селото може да се осмисли като кара-бол – много земя.
Религии
Преобладаващо жителите на селото са източноправославни християни. Иконостасът на храма „Света Троица“ е дело на дебърски майстори от рода Филипови.[2] На деня на Светия дух се чества патрона на черквата и тогава е най-големият празник на селото.
Културни и природни забележителности
В Караполци има чешма с много мека изворна вода.
Бележки
- ↑ www.grao.bg
- ↑ Василиев, Асен. Български възрожденски майстори: живописци, резбари, строители. София, Наука и изкуствo, 1965. с. 250.
|