Жирондисти
Жирондисти (фр. Girondins фр.: [ʒiʁɔ̃dɛ̃] ( прослухати)) — одна з політичних партій в епоху Французької революції. З 1791 по 1793 жирондисти вели активну діяльність у Законодавчих зборах і Національному конвенті. Разом з монтаньярами вони спочатку були частиною якобінського руху. Вони виступали за кінець монархії, але потім протистояли спіральному імпульсу революції, що спричинило конфлікт із більш радикальними монтаньярами. Вони домінували в русі до свого падіння під час повстання 31 травня – 2 червня 1793, яке призвело до домінування монтаньярів і чистки й, зрештою, масової страти жирондистів. Ця подія вважається початком епохи терору.
Жирондисти | |
---|---|
Країна | |
Голова партії | Маркіз де Кондорсе Жан-Марі Ролан[en] Жак П'єр Бріссо П'єр Віктюрньєн Верньйо[en] |
Дата заснування | 1791 |
Дата розпуску | 1793 |
Штаб-квартира | Бордо, Жиронда |
Ідеологія | аболіціонізм[1] республіканізм[2] класичний лібералізм[2] економічний лібералізм[2] |
Офіційний колір (кольори) | синій |
Друкований орган | Patriote français Le Courrier de Provence La chronique de Paris |
Жирондисти були групою слабо пов’язаних осіб, а не організованою політичною партією, і ця назва спочатку застосовувалася неофіційно, оскільки найвидатнішими виразниками їхньої точки зору були депутати Законодавчих зборів від департаменту (département) Жиронда на південному заході Франції[3]. Лідер жирондистів Жак П'єр Бріссо запропонував амбітний військовий план поширення революції на міжнародному рівні, тому жирондисти були партією війни в 1792–1793.
Бріссо та мадам Ролан були страчені, а Жан Ролан (який переховувався) покінчив життя самогубством, коли дізнався про страту. Пейн був ув'язнений, але ледве уникнув страти. Знаменита картина Смерть Марата зображує полум'яного радикального журналіста і викривача жирондистів Жана-Поля Марата після того, як його зарізала у ванні Шарлотта Корде, симпатик жирондистів. Корде не намагалася втекти і була заарештована і страчена.
Свою назву (яку заміняли іноді ім'ям «Жиронда», la Gironde) партія отримала від департаменту Жиронда (з головним містом Бордо), що обрав у жовтні 1791 в Законодавчі збори депутатами місцевих адвокатів Верньйо[fr], Гюаде[fr], Жансонне[fr], Гранжнева[fr] та молодого купця Дюко, гурток яких і був початковим ядром партії. До неї незабаром приєдналися Бріссо зі своєю групою (бріссотинці), Ролан та його дружина Мадам Ролан, Кондорсе, Фоше, Інар[fr], Ґарран де Кулон та інші. Вони також мали союзника в особі американського активіста англійського походження Томаса Пейна.
Прихильники індивідуальної свободи, шанувальники демократичної політичної теорії Руссо, вони невдовзі почали виступати в республіканському дусі як полум'яні захисники революції, яку вони бажали перенести і за кордон Франції.
Ідентичність
ред.Збірна назва «жирондисти» використовується для опису «згуртованої групи французьких депутатів, які змагалися з монтаньярами за контроль над Національним конвентом»[4].
Ідеологія
ред.Слова жирондист і монтаньяр визначаються як політичні групи — більш конкретні визначення є предметом теоретизування істориків. Ці два слова активно обговорювалися прибічниками з різним розумінням того, що вони мали означати. Ці дві групи не мали формальних політичних структур, і відмінності між ними ніколи не були задовільно пояснені. Було запропоновано відмовитися від слова жирондист як корисного терміна[5].
Під впливом класичного лібералізму та концепцій демократії, прав людини та поділу влади Монтеск'є жирондисти спочатку підтримували конституційну монархію, але після втечі до Варенна[en], під час якої Людовик XVI намагався втекти з Парижа, щоб почати контрреволюцію, жирондисти стали переважно республіканцями, з роялістською меншістю. Як і якобінці, вони також зазнали впливу творів Жан-Жака Руссо[6].
На початку правління жирондисти підтримували вільний ринок, виступаючи проти контролю над цінами на товари (наприклад, максимальні ціни на зерно в 1793)[7]. Разом з Бріссо вони виступали за експорт революції через агресивну зовнішню політику, включаючи війну проти навколишніх європейських монархій[8]. Жирондисти також були одними з перших прихильників аболіціонізму у Франції, а Бріссо очолював антирабовласницьке Товариство друзів чорношкірих[en][9]. Деякі жирондисти, такі як Кондорсе, підтримували виборче право для жінок і політичну рівність[en].
Вони сиділи зліва від центристcьких[10] фельянів, але пізніше засідали праворуч від Національних зборів після нейтралізації фельянів[11]. Вони були основною консервативною політичною партією у Франції того часу і виступали проти радикального курсу революції, що призвело до епохи терору[12]. Як правило, історики поділяють Конвент на лівих якобінців-монтаньярів, центристів рівнина[en] і правих жирондистів[8].
Жирондисти підтримували демократичні реформи, секуляризм і сильну законодавчу владу за рахунок слабшої виконавчої та судової влади на противагу авторитарним лівим монтаньярам, які підтримували публічне визнання Верховної Істоти та сильну виконавчу владу[13].
Примітки
ред.- ↑ David Barry Gaspar; David Patrick Geggus (1997). A Turbulent Time: The French Revolution and the Greater Caribbean. Indiana University Press[en]. с. 262.
- ↑ а б в Girondin. Encyclopædia Britannica.
- ↑ Phillips, 1911, с. 49.
- ↑ Fremont-Barnes, Gregory, ред. (2007). Encyclopedia of the Age of Political Revolutions and New Ideologies, 1760–1815. Т. 1. Westport, CT: Greenwood Publishing Group. с. 306. ISBN 978-0313334450.
- ↑ Fremont-Barnes, 2007, с. 307—309.
- ↑ Fremont-Barnes, 2007, с. 307.
- ↑ Schama, Simon (1989). Citizens: A Chronicle of the French Revolution. New York: Alfred A. Knopf. с. 719. ISBN 0-394-55948-7.
- ↑ а б Fremont-Barnes, 2007, с. 403.
- ↑ Guadet, J (1889). Les Girondins; leur vie privée, leur vie publique, leur proscription et leur mort. Paris: Perrin et Cie. с. 30.
- ↑ Israel, Jonathan (2014). Revolutionary Ideas: An Intellectual History of the French Revolution from The Rights of Man to Robespierre. Princeton University Press. с. 222.
- ↑ Luca Einaudi (September 2015). The Early Symbols of Political Parties During the French revolution. Joint Centre for History and Economics, Magdalene College and King's College. University of Cambridge.
- ↑ Reilly, Benjamin. "Polling the Opinions: A Reexamination of Mountain, Plain, and Gironde in the National Convention". Social Science History, vol. 28, no. 1, 2004, pp. 53–73. DOI:10.2307/40267833. Accessed 7 Dec. 2020.
- ↑ Jonathan Israel (2015). Revolutionary Ideas: An Intellectual History of the French Revolution from The Rights of Man to Robespierre. [ISBN відсутній]
Література
ред.- Ламартин, «Histoire des Girondins» (1847);
- Guadet, «Les Girondins» (1861);
- Vatel, «Recherches historiques sur les Girondins» (1873);
- Dauban, «Mémoires de Petion, de Buzot et de Barbaroux»;
- Alderson, Robert J. (2008). This Bright Era of Happy Revolutions: French Consul Michel-Ange-Bernard Mangourit and International Republicanism in Charleston, 1792–1794. Columbia: University of South Carolina Press. ISBN 978-1570037450.
- Bosher, John F. (1989) [1988]. The French Revolution. New York: W.W. Norton. ISBN 039395997X.
- Furet, François; Ozouf, Mona, ред. (1989). A Critical Dictionary of the French Revolution. Translated by Arthur Goldhammer. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press. ISBN 0674177282.
- Hampson, Norman (1974). The Life and Opinions of Maximilien Robespierre. Duckworth. ISBN 978-0-7156-0741-1.
- Linton, Marisa (2013). Choosing Terror: Virtue, Friendship, and Authenticity in the French Revolution. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0199576302.
- Oliver, Bette W. (2009). Orphans on the Earth: Girondin Fugitives from the Terror, 1793–94. Lanham, MD: Lexington Books. ISBN 978-0739140680.
- Schama, Simon (1989). Citizens: A Chronicle of the French Revolution. New York: Vintage. ISBN 0679726101.
Атрибуція:
- Ця стаття включає текст з публікації, яка тепер перебуває в суспільному надбанні:
Phillips, Walter Alison (1911). . У Hugh Chisholm (ред.). // Encyclopædia Britannica (11th ed.). Т. V. 12. Cambridge University Press. с. 49—51. (англ.)
Посилання
ред.- History of the Girondists, Volume I [Архівовано 24 березня 2009 у Wayback Machine.]